
Class _„M0 

Book 

Copyright N° 

QQEmiGHT DEfOSfl* 




£^.Fruu 



Christian Keyser Preus 

1852-1921 



Samlet av 

O. A. Tingelstad 
og O. M. Norlie 




MINNEAPOLIS, MINN. 

AUGSBURG PUBLISHING HOUSE 

I922 






COPYRIGHT 1922 

BY 

AUGSBURG PUBLISHING HOUSE 

MINNEAPOLIS, MINN. 



FEB21-23 

)C1A698383 



*H I 






FORORD 



HENS1GTEN med denne mindebok er, at kjendskapet til 
Preus's gode navn og virke maa utbredes i videre kredser 
og leve nedigjennem slegtene til opmuntring og opl^ftelse og 
lovsang. "Den retfaerdiges ihukommelse er til velsignelse" 
(Ordspr. 10, 7). Det er godt at mindes de hellige Guds maend 
i skriften, Abel, Enok og Noah, Abraham, Isak og Jakob, og 
de mange andre. Staten og kirken saetter tilside visse dage 
som helligdage og helgendage til minde om sine store heltes 
idealer og virke. Mindeb^ker skrives, "b0ker som altid, like 
fra Moses's og Plutarchs dage, har fundet en vid og taknem- 
melig laesekreds. Maatte ogsaa denne bok naa mange hjerter 
med sit budskap om troskap indtil d0den med livsens krone 
som naadel^n. 

Det var pastor R. Malmin som f0rst naevnte 0nskvaerdig- 
heten av at utgi denne bok om prof. Preus. Han hadde jo 
netop redigert en saadan bok om nys avd^de prof. J. N. Kil- 
dahl. Tanken slog an. Saken blev dr^ftet. Endelig blev det 
lagt paa undertegnede at samle materiale og redigere boken, 
og pastor R. Malmin og past. I. B. Torrison samt dr. Oscar 
L. Olson blev utnaevnt som raadgivende komite. Augsburg 
Publishing House's bestyrer, A. M. Sundheim, lovet sin st0tte, 
og Den Norsk Lutherske Kirkes forlagskomite gav sit sam- 
tykke. 

Boken falder i to dele, den f^rste bestaaende av biografiske 
skisser skrevet av venner av Preus, den anden bestaaende av 
utvalgte stykker fra Preus's egen haand. De fleste bidrag er 
paa norsk; men fordi Preus selv benyttet begge sprog i sit 
virke som prest og laerer og i sine skrifter, og fordi mange 
av hans venner ikke kan naaes i det norske sprog, er et kapitel 
og endel smaatraek skrevet paa engelsk og nogen av hans en- 
gelske stykker tat med. Nogen ubrutt fortaelling om Preus 
er boken ikke; maaske nogen vil senere kunne gi en saadan 



levnetsbeskrivelse. Denne bok gir nogen glimt hist og her av 
hans liv og virke fra vuggen til graven. Det samlede indtryk 
t0r dog gi et noksaa godt begrep om manden og hans herkomst, 
hans opdragelse og karakter, hans idealer og problemer og hans 
livsopgave. 

Vi begynder boken med et kapitel om Preus's far og "Litt 
fra stamtavlen". Som kildeskrifter er her benyttet j0rgen Bre- 
ders "Stamtavler over familien Breder og de med den besleg- 
tede familier Preus og Arctander" (utgit av Bentzen, Kristi- 
ania, 1876) og Otto Hjorts "En norsk familie Hjort med ud- 
drag av andre slegter" (utgit av Grjzmdahl, Kristiania, 1912). 
Fra Breders bok har det vaeret mulig at fremstille C. K. Preus's 
slegt paa farssiden gjennem 200 aar — fern generationer. Vi 
beklager, at vi ikke kan fremstille en lignende tavle over hans 
mors slegt — Keyser slegten. Fra Hjorts bok fremstilles Mrs. 
Preus's fars slegt gjennem 300 aar — ti generationer. Atter 
beklager vi, at vi mangier en lignende f remstilling av hendes mors 
forfaedre — Ottesen slegten. Endelig skylder vi at oplyse, at 
dette om stamtraerne Preus og Hjort har vi som redakt0rer 
sat ind i boken tiltrods for at familien ikke gjerne har git sit 
samtykke. 

Tak skyldes pastorene R. Malmin, I. B. Torrison, J. C. K. 
Preus og prof. Oscar L. Olson for vaerdifuld hjaelp med raad 
og daad og for deres bidrag til boken; likeledes de ©Vrige bi- 
dragsydere, past. J. W. Preus, J. Nordby, professorene O. E. 
Brandt og Svein Strand og dem som bidrog til kapitlet "Smaa- 
traek", desuten prof. Carl W. Strom for hans bibliografi. Til- 
slut vil vi takke vor forlagskomite og forlagsbestyrer for deres 
villighet til at ta sig av denne mindebok om vor kjaere og dypt 
savnede praesident C. K. Preus i disse vanskelige tider. Vort 
haab er, at denne bok vil minde folk om Preus som han var, 
og at den vil bli til velsignelse. 

"Den retfaerdiges ihukommelse er til velsignelse." 

O. M. Norlie, 

O. A. .TlNGELSTAD. 

Luther College 13de december 1921. 




INDHOLD 

A. BIOGRAFISKE SKISSER 

I. Familien Preus 3 

1. Litt fra stamtavlen — O. M. Norlie 3 

2. Formand H. A. Preus— O. E. Brandt 14 

II. Barndomsaar — /. W . Preus 27 

III. Skoledagene — J. Nordby 55 

IV. Presten— O. E. Brandt 78 

V. Professor and President at Luther College 

O. A. Tingelstad 101 

VI. Samfundsformand og teolog — /. B. Torrison. . . 144 

VII. Formand for skoleforbundet — S. Strand 159 

VIII. Smaatr^k 164 

IX. BORTGANG OG EFTERM^LE — R. Malmln . 185 

B. UTVALGTE SKRIFTER 

I. Bibliografi — Carl W. Strom 237 

II. Pr^kener 247 

1. Ved dr. V. Korens begravelse 247 

2. Ved dr. Laur. Larsens begravelse 249 

3. Ved prof. L. S. Reques begravelse 255 

4. Ved en graduationsfest 257 

5. Ved Luther Colleges femtiaarsfest : . 266 

III. Chapel Talks 268 

1. That I May Know Him 268 

2. Prof. Christen A. Naeseth 270 

3. Friendship 274 



IV. Leilighetstaler 277 

1. Tak for endowmentfondet 277 

% 2. Tak for Luther-st0tten.< 278 

3. En tale i Valdres 280 

4. En tale ved reformationsfesten i St. Paul. . . . 282 

V. L^REFORHANDLINGER 290 

1. Naademidlenes bruk 290 

2. Den kristelige barneopdragelse 292 

3. Den lutherske kirkes opgave i dette land. . . . 294 

4. Austin-forliket 297 

5. Tale i Synoden i anledning av det saakaldte 
Austin-forlik 303 

VI. Foreprag 306 

1. I hvilken retning og mot hvilket maal b0r 
Luther College utvikles for bedst at tjene 
Synoden 306 

2. Presidential Address 350 

3. Nogen farer for vore kirkeskoler 355 

VII. AvHANDLINGER 362 

1. Minder fra Spring Prairie prestegaard 362 

2. Pastor Korens f0rste prestegaard 378 

3. Luther College in the World War 381 

VIII. Breve 388 

1. Historiske bidrag fra norsk-amerikanske sett- 
lementer og menighter 388 

2. Gjenopbyggelse av Luther Seminar 389 

3. Til det kongelige Frederiks universitet 390 

4. Til to gamle venner 391 

IX. Ind'Beretninger 395 

X. De F0RSTE OG SIDSTE ORD FRA HANS PEN 403 

1. Vita, oplaest ved hans ordination 403 

2. Merk 405 



A. Biografiske skisser 



I. FAMILIEN PREUS 

I. LITT FRA STAMTAVLEN 

O. M. Norlie 

A/TAN burde laere at kjende sig selv. Det er nyt- 
1 tig. Men for at kunne kjende sig selv grun- 
dig og godt, maa man ogsaa kjende noget til sine 
forfaedre, den rot hvorav man er runden, den klippe 
hvorav man er uthuggen. 

Det er stundom inspirerende at komme ihu 
slegtens gode navn og store bedrifter. Derfor laeg- 
ger Ivar Aasen os paa hjerte: 

"Lat oss ikkje forfederne gl0yma 
under alt som me venda og snu; 
for dei gav oss ein arv til aa gjoyma; — 
han er stp'rre end mange vil tru." 

Aasen var en mand som hadde fundet at faedre- 
arven var stor og uvurderlig, hvorfor han synger 
i et andet vers: 

"Lat det ganga fram, lat det siga, 
berre eitt eg ynskjer og bed: 
at me ikkje so h0gt maatte stiga, 
at me gl0yma vaar fedrane-sed." 

Vi m0ter den samme tanke hos A. O. Vinje, 
i hans vakre digt "Fedraminne". H0r hvor stolt 
og taknemmelig han kvaeder: 



4 Christian Keyser Preus 

"At far mfn kunde gjera 
det gilde han hev gjort, 
og fram i livet bera- 
so myket gjaevt og stort, 
det var fraa dag til annan 
for meg so god ei st^dd; 
stor arv det er for mannen 
af godtfolk vera f0dd." 

Professor C. K. Preus var f0dt av godtfolk. 
Navnet Preus betyr simpelthen en mand fra Preus- 
sen. Stamfaren Mans Preus angives at ha vaeret 
en rik godseier i Eisfeldt i Sachsen Meiningen. Om- 
trent for 200 aar siden utvandret tre av Hans Preus's 
s0nner til Norge — Abraham, som blev kongelig 
veier i Kristiania; Johan, som blev forvalter og 
krudtfabrikant ved Kongsberg s0lvverk; og Jakob, 
som blev prokurator i Bergen. I boken om de be- 
slegtede familier Breder, Preus og Arctander, utgit 
i 1876, har vi et register over 621 familier og 2,254 
forskjellige personer som staar i nsermere eller fjer- 
nere slegtskap med C. K. Preus. Av disse baerer 
196 navnet Preus. Iblandt de beslegtede familier 
merkes navne som: Arctander, Arentz, Breder, 
Brun, Cammermeyer, Daae, Dietrichson, Eylertz, 
Faye, Gade, Heiberg, Hersleb, Hjort, Isachsen, 
Juel, Keyser, Koren, L0venskjold, Martens, Mon- 
rad, Munthe, Nansen, Ottesen, Poppe, Quistgaard, 
Riddervold, Rosing, Schelderup, Stub, Thrap, Lin- 
ger, Voss, Wedel-Jarlsberg, Zimmermann og 0r- 
sted. 

Han stammet fra godtfolk. Hans far var prest 
og formand for Den Norske Synode. Hans mor 
var en datter av Christian Keyser, professors dog- 
matik ved Kristiania universitet (1836 — 46). Hans 



Christian Keyser Preus 5 

farfar var overlaerer ved Kristiansands laerde skole 
( 1 805 — 46) . Hans farmor var en datter av biskop 
i Kristiansand Johan M. Keyser. Hans oldefar, 
Jakob Preus, var prest i Haabel, gift med Anne 
Elizabeth Arctander. Hans tipoldefar var den 
Abraham Preus som bragte Preus-navnet fra Tysk- 
land til Norge. Abraham Preus's hustru var Mette 
Levin. 




MRS. C. K. PREUS, 5 AAR GAMMEL, MED HENDES FAMILIE (1861) 

I ovennasvnte bok om hans stamtavle m0ter vi 
mange av Norges fornemste maend i de to sidste 
aarhundreder foruten mange bra folk fra det brede 
lag. Av disse 2,254 personer har 124, eller ca. 10 
procent av maendene, vaeret prester — 17 provster 
og 1 1 bisper iberegnet. 

De andre 90 procent beklaedte alle mulige slags 
poster fra den simpleste tjenerstilling til de h0ieste 
embeder i stat og samfund naest kongen. Hvad 
angaar Preus-familien i saerdeleshet, synes det at 
vaere klart at familien ikke har hat sit utspring fra 



6 Christian Keyser Preus 

adelen, men fra folket. Endvidere er det ganske 
sikkert at Preusene har gjennem usedvanlig dygtig- 
het, foretagsomhet, tjenstvillighet og troskap op- 
naadd mange av de serefuldeste stillinger i landet og 
stiftet gode egteskapsforbindelser. 

Av de 196 personer som gik under navnet Preus 
i registret fra 1876, var 5 prester, mens de andre 
virket i de forskjelligste stillinger — som laerere, 
laeger, sakf0rere, sorenskrivere, fogder, officerer, 
kj0bmaend, bokhandlere, garvere, hattemakere, to- 
baksspindere, bakere, krudtfabrikanter, sj0maend, 
gaardbrukere, osv. 

Professor Preus har uten tvil hat glaede og nytte 
av at han kom fra en staut slegt. 

Som sine stamfaedre i Norge var han en folkets 
mand — en egte demokrat. 

Selv var han overmaade villig at tjene og used- 
vanlig trofast i smaat som i stort. Han svinget 
sig op til at bli en leder iblandt vort kirkefolk. Som 
prest, taler, laerer, skolemand, samfundsmand, fi- 
nansmand, var han dygtig og fremragende som faa. 
I likhet med mange av slegten i gamlelandet fik 
han sig en h0ibaaren hustru, som i dygtighet og 
elskvaerdig selvopofrelse for Herrens store sak var 
hans jevnlike. Hans store barneflok har fulgt i 
hans spor — to av s0nnene er blit prester, en er 
blit guvern0r av staten Minnesota, og de andre 
barn gj0r det godt. u Stor arv det er for mannen 
av godtfolk vera f0dd." 



^ 



4 1%W// 




C^7^^\ ?l W#^ 



P R E' U S 

PREUS'S STAMTR.E 

Rettelser: Istedenfor Agnes Finboe laes: Agnes Kvaase. Istedenfor 

Elsie Breder laes: Elise Breder. 



Christian Keyser Pre us 



p t 


' <Nrj< 


NN 


NO 








tH 


ffl 










3 




u 




m 




0> 


2, 


W r-i 

s.5 

.5 01 


to 
3 

MS 
.gtf 


T3 
3. 


to 


W£ 




0> 0) 






c.2 


53 c 






c *-■ 


l5 3 




Ctw 


«<w 


§^ 



U 

W to 

2 | 

*"! to 

-J m 

S 3 

Q 







t-e- • 


c-t- 


- : 






fc *- ■ 


x 








0) 0) 

Ww : 


0) £ 


0> 

en 






X! 3 
11 


& 










03 






■a en ■ 
°S : 

P5w • 


S3tC 
> 9 

Hta 


c 
c 



Si* 
O > 

M 



»o 



o o 



si. 



o s 



S3 3 



o o o o 



•S'E'C c« 
WWWK 



18 

3 ^ 
oj o 



WW WW 



T3 en •- > b cn 
li^W> 



NNHOt 

c-t-oooo 



3 

WW * 



,3 

<3 


O 03 
Hjl-5 


Ditlef 
Jens T 
Jonas 
Jacob 
IsakL 


P. 


cnTco 


PtNCO^S" 



0) 0) 0) 0) 0) 0) 0) 

MMMMMMM 

»H t, <_ >_, (_ *H h< 

o o o o o o o 



§ 

cua) S 

Oj CS 0) 0) 



> 3 



O) 0) 

k2 



WW 



OJ t- t- lO CD CO o 
00 eotO 00 00 n< t- 

t- oo oo t- 1- oo oo 



oo as h eo "* eo oo 
t> t- oo oo oo oo oo 
t- 1- 1- 1- 1- 1- 1- 



W 

^w'.S 
Upq^W 

g -3 S £ ,*j S ^ 

_o m « _o> rt o) rt 



■a 

o 

0) 0>»' H 
O O 0) 



W rt S 

^£w 
53 



g * £ £ 



.5.2^ eo to 

•43 •£ ^ a *3 a •§ a 

cooo teTfl ceiTS P3.3 

WW*£ £ c& 






comt-oi 
00000000 



rHrM^-lrH CM 



.WW 

^wwS 



icMeo^meBC- rHCMeo^ 10 



e* ™ S1r£ 

w w 



B >>>>>>> 



>>>> > > > 



Christian Keyser Preus 



,-1 «0 lO 



2 



<u ^> 



z « 



d 

ph" 



i—i -ca 

~«1 



£ s 



£ £ § § 



-u -u +j 

o o o 

<u a> 4> 

q q q 



£ § S § § 



O O w 



5 5 



S 3 £ — 

Pi ffl Ph H 



00 



"©(No'* S 05 O t_i 

w m w io m m u tr> 

4>oo iuoo coo o)oo 

T3tHT3i-I a>rHt3r-(' 



i-l <M 



o s q^ 

Ph <J £ 



03 Qo3 03 S 03 CQ Q 



Ph PhO 



'00.5,0 OJi-l 3 eo 2io 
t- oo-coo w oo R oo 
>oo _4>oo ™°o o)oo o)oo 

! ,-H -3 ,H ^ ,H Ti i-l T3 rl 



0) 

mo3 



III 



Goo ^os w oi^oi 

0)00 Q) 00 4)00 4)00 



q 

- s 



a o 



> N<1 



£«3 

O Ph 



fl 


J3 


< 

q 

ed 


C* 


q 




^ 


qW 



ffi o M o 



oo oi o i-i 



4) 



> > > > > 



>>>>>>> 




HJORTS STAMTR.E 

Rettelser: Istedenfor Callunborg laes: Callundborg. Istedenfor Cas-pers 

laes: Casper S. Istedenfor Amgaard laes: Anngaard. Istedenfor Sch01er 

laes: Sch0ller. 






Christian Keyset' Preui 



11 



^»MMN«t- CM 



CU 0) 0> a> <u T3 S 



SJ.Oj'— '' ' 03 ' 



5^»<3« 5 



PQeqMcc^<3. 



W§ 



Ci2 



CM CM 


ic co 




e- 






£* 






« £ fc 






^2 s* 


CD 




«.2-s 

.2n| 


s 




H~£ 


^>S 




§1 


•2 §83 
S-.gn 






60.2 • 




oo 





■a I 

cu'E 

CO cO 
JhcM 



c° -»5 . 'O 

U <* CO 



C t- t. >- I- <- ^ 

rt co co eo cQ rt 5 

>> co co co O co d cO 

HQQQ^QQ Q 

60 C8 

<=£ 0>J3 

•|e2g : 



.3 K» ?T1 






co CO 93 CO 

s»s s as sas a, 

OcseSOcdoodO 



■8 8||e 



y^ >i»^**rr **• 5= «* co 



e- tj< ce Jg t- t- o 



CO CO OS e*. 
rr co «w c- t- o 

CO CO CO CD CO t— 



£ > fi > C 60 

JU a>1.2 III 

o ^s °.SVo o >>-2 



O 



5? 



t- co 00 co 00 co cm 10 

r-) co 00 CM e- >H t- 00 



Sl) C Oi CD CD Cy 
60 S 60 60 60 60 

CO ouoooo 



_g .2 c 

jg .2^000^ 

l2 l*1 k2 *03 "S 'w o 



+J 






c 






CD 3 3 


S 




111 







1 8-S 

: 3 2 
-H o. 

>PhGG( 



co 60 a; c3" 

ffi W 00 



OS CO ^coco 
<M CM e~ rj< CO t- 



t-t- t- 0000 0000 osoooo 

r-l l-H rH HH rH rH t-HH 



OHlOt-OHCO — 

lO lO CO <0 CO CO CO ® 

rH tH i-l rH ^ ,h ,_, IO 



ic^'co o 

OgiOH|>(N 
• CT> <C OS t- rH t- 

CCHtcHt-H 



tJ<CD C-COC0-*C-00 
lO lO lOCOOiOJOSOi 



E I 



,11 



3 



■3gt 
K-2.S 

co . W K 



m oajMa 



'i2 Siir? * o) o 

^WwoOrHpq 



. .w 

0J.2 2 §,0J60^C 
pHO<50<3<Jr^r? 



CO 



■iB » S 






rH CM CO rH N CO ^~< CM CO rH CM CO -^ rH CM rH CM CO -"0* iO i 



> >>>>>>>> > >> >> 



r^XXX 



12 



Christian Keyser Pre us 



H 




a 




u 




j 




co 




co 




CO 









Hi 


T3 
QJ 


a 




a, 


o 




pq 


X 




U 


bo 




.S3 






trt 


S3 


QJ 


'£3 


£ 


CO 


"-^ 


J 


h 




ft! 


IS. 


O 


Q 




1 


Z 


£ 


Uj 


€ 


J 


£ 


< 


1 

1 









oo co 


CO • 








Pt 










<D to 










cn:3 










a> ^ 


S : 








ijfe 








O • 


J2 








O 










a>W 


H 








S3 
■rj a> 


0) 

3 








to C 


s 








"C * 


rt 










J3 
O 








^2 



w PI 












£ 








P5 a) 


S3 
to 

2 a) 

$* 


S 
>> 

0) 




£ 

0) 

gg 
C 

,3 

o 

1-5 


S3 
0) 

o 


o 

09 


S3 
1 




S3 


S.3 


6* 


.3 


CO 

2 


«i 


w 


3 


a) 


£ 


GO 


Sw 


S3 >>- 


"ra 


0) 

.s 

O 


"£| 


+j 




S3 


C 


C4-S 


§|8 






0) 




o 


03 


as 






£ 


2 
<3 




c3 


X! 
O 


o 




o 


rt 






oj 


d 


03 




cd 






-p 






+J 










bo 


o 






o 


o 


Q 




o 




c 


03 




CO 


09 


tn 




D9 



o> o o q> o a> d qj o o 

bo bo bo bfl a! bfl 60 bo bo bo bo 

oooo £000000 



£* 



•S3.3.S .2 T3 o 












*s 


'&> a> a, 








r£3 

o 


Lis 










of. i 
adei 
oldk 
irke 








PhO 


£WhW 




p- 




d 





05 rrtOl IO00 

OO OP- t- e™ P- O W5 C-i 

0000<M Ooo • -OJ00 • 
T-Hr-too Ah • -tHiH • 



0<*l0t- cjt-ONiOt-MW 



CAS 



FJ+ 3 



000 

oooo 



<D 
CO 



w 



CO 






T3T3 



boCO 



o 2 cs_, » 






1-5 1-5 



wco^S'S'P 000? 



s- S § S Z 



H HI (U « ^ 

s tf o a ^ 



5 5 



CM M W PQ Ph Ph 



M ft^. ^^«S 00. £rH 

00 o)00 o»oo ajoo «oo 

^-1 ^ r-l T) rH 4J rH T3 r-l 



So: 

o ( 



SShJ.S m 
G" P 00 



xxxx 



XI x^XMMM MMM MMM ><!MXM 



Christian Keyser Preus 



13 





_u 






TD 






C 


hf 


-8 


e« 


3 


pq 


Si 


ft 


§ 


g 


d 

"OJ 


1 


s 
3 


Tl 




m 


bs 


-a 




s 


P 


TJ 



s § 



•S * 



^ d 

;o (J d u ou ■; 

h g Ah g.gj 

P pq oq Qm 



-U -1-3 0)^ 

Pk PmO 



£ § § § § 



fa 3 

JH Ph 



s 72 5} p 



t- o> 
MM 



?§s 



ffi<J 



TJtH 

(M 

CM 



!h <3 



t- dlO 

O 05 
05 0)00 

H"dH 

oo 



$-> 2 CO §»0 Oc.3o 
u 00 ™00 00 Goo ^05 
00 0)00 0)00 o)°° <1>00 

00 -tf © 
<N i-H CO 



Ph 
















Ph 




M 


Ph 


Ph 


Ph' 




•Ph 






bd 




s 
< 
e 

S 


O 

o 


O 
d 


d 

o 
u 


p. 


111 


p. 

a 

•4- 
.0 


Ph 
C3 

d 


Si 

£ 
d 
B 


Ph 

d* 
.2 c3 


0) 

w 


> 
O 


o 
•-a 


Sh d 

U Ph 





u 


S3 


o 




§ 


CO 


§ 


£ 


" CO P 


X 


• s 


© 


3 



XXXttXXXXM* 



d 



M § 



o 

s 

d t, 
^> g 






MO 



Gdo I J 

>^pqPPHai 



3 B 

M 

m-305 

x^>o 



.J2 



14 Christian Key ser Preus 

2. FORMAND H. A. PREUS 

O. E. Brandt 

I arbeidet for at sikre utflyttede nordmaend og 
de livsvaerdier de har bragt med sig en vaerdig plads 
i det nye amerikanske hjemland, har vel kirken tat 
de st0rste tak. Den har fylket de spredte indvan- 
drere om faedrenes tro og sed. Den har vernet om 
morsmaalet og kjaerligheten til det gamle faedreland. 
Dens hovedformaal har jo vaesentlig vaeret at bygge 
Guds rike blandt landsmaend; men just derved har 
den ogsaa sat dem istand til at gj0re en egen ind- 
sats av vaerdi i det store folkesamfund de er kom- 
met til at tilh0re. 

Blandt de kirkelige pionerer som saaledes har 
hjulpet vort folk her til at bevare sin bedste arv fra 
det gamle hjemland og til at tjene det nye med den, 
b0r i f0rste raekke naevnes den mand som i over en 
menneskealder hadde det hpleste tillidshverv i det 
aeldste norsk-lutherske samfund hertillands, den 
Norske Synode. 

Herman Amberg Preus blev f0dt i Kristiansand 
16de juni 1825. Linjene i hans liv ligger i sjelden 
grad klare. Han vokste op i et dannet kristelig 
hjem. Hans far, som var overlaerer ved katedral- 
skolen, og hans mor, en datter av biskop Johan 
Keyser, opdrog ham til gudsfrygt. Da han kom 
paa katedralskolen, tok hans gudfar, rektor Her- 
man Amberg, sig med saerlig interesse av den op- 
vakte gut. Atten aar gammel dimittertes han til 
universitetet. Der fik han hos sin onkel, prof. Chr. 
Keyser, et nyt kjaert hjem. Han mindedes altid 
med tak den kristelige paavirkning som han der 



l 



Christian Keyset' Preus 



15 



n0t. Derfra fik han ogsaa sin bedste jordiske gave, 
sin gemytsrike, begavede hustru, Caroline Keyser. 
I tyveaarsalderen optok Preus det teologiske 
studium. Han gjorde alvor av at saette sig ind i 
kristenlaeren og tok i 1848 embedseksamen med bed- 
ste karakter. Under den stadige syslen med den 
hellige skrift blev hans kristelige livssyn utdypet. 
Det store var dog at h0re den herre til som hadde 
kj0pt ham, og at vie sig til hans tjeneste. Den be- 




FORMAND H. A. PREUS 



geistring som just i denne tid blev vakt for gammel- 
luthersk kristendom ved Caspari og Johnson, hjalp 
vel ogsaa med til at praege kristelig alvor ind i den 
unge kandidats sind. "At leve i ordet og av naa- 
den", blev l0senet. Et par aar virket han som lae- 
rer ved h0iere skoler. Men hans hug stod altid 
mere og mere til at gaa ut som Kristi sendebud. In- 
gen evne eller kundskap var for rik, ingen aandens 
eller hjertets dannelse for h0i til at tjene et saa hel- 
lig hverv. Da saa det aandelige n0drop l0d over 



16 



Christian Keyser Pre us 



havet fra det norske utflytterfolk, og Preus blev op- 
fordret til at bryte livsens br0d langt derute i det 
amerikanske nybygge, ansaa han det som et kald 
fra kirkens herre. Tungt som det var at skilles fra 
den store slegt og vennekredsen derhjemme, drog 
han i 1851 tr0stig med sin unge brud avsted til det 
nye fjerne virkefelt. 

Ut paa sommeren naadde de frem til de tre me- 




FRU H. A. PREUS 



nigheter, som hadde kaldt Preus til sin sjaeleso'rger. 
De er kjendt som Spring Prairie, Bonnet Prairie og 
Norway Grove menigheter og ligger i nordlig ret- 
ning fra Madison, Wisconsin. Godt vant som de 
unge prestefolk var hjemmefra, kunde de nok blit 
fristet til at reise tilbake, dersom de var kommet for 
at faa det godt. Det var yderst tarvelige kaar de 
blev f0rt ind i. De f0rste maaneder hadde de -til- 
hold i et vaerelse, stort 8x12 fot, som en gjestfri 
nybyggerfamilie overlot dem. 






Christian Keyset Preus 17 

Midt paa vinteren file de flytte ind i prestegaar- 
den, et bjelkehus, halvanden etage h0it, med to 
smaa vaerelser nede og tre mindre ovenpaa. Flere 
av de m0bler som traengtes, maatte presten selv 
t0mre sammen. Men menighetsfolket var heller 
ikke bedre stillet, og det hjalp meget til at skape et 
godt forhold mellem prestefamilien og menigheten, 
naar disse merket at baade presten og fruen bevarte 
sin freidighet og sit gode hum0r under de mange 
faelles savn. 

I de f0rste aar var der megen klimatfeber og 
anden sygdom i nybygget, og det var vanskelig at 
opdrive kyndig laegehjselp. En stor del av prestens 
tid og kraft gik med i sykebes0k. Vaerst var det da 
koleraen herjet i naesten hver eneste familie, to aar 
efter at Preus var kommet. Engang sendte en ame- 
rikansk laege bud til ham om han kunde hjaelpe i et 
hus hvor der var baade sygdom og d0dsfald, og 
ingen hjaelp at faa. Da Preus straks drog avsted, 
file familiefaren begravet og pleiet de syke, sa ame- 
rikaneren om ham: "Den mand skal nok greie det 
i Amerika." 

Til det vidtstrakte prestekald blev der efterhvert 
lagt fire fjerne annekser. Desuten maatte han alle- 
rede i det f0rste aar ut paa jevnlige langreiser til 
prestel0se nybyggerstr0k hist og her. Nuomstun- 
der gjennemkrydses hele denne egn av jernbaner; 
ialfald er der utlagt gode landeveier, og med auto- 
mobil kan man paa nogen faa timer naa de fjerne- 
ste praekepladser som Preus bes0kte nogenlunde re- 
gelmaessig. Dengang hadde man daarlige kj0re- 
greier; mangesteds var der ingen veier, saa man 
maatte ride eller bruke "apostlenes hester." Men 
hvordan veier og f0re var, saa tok Preus ut. At 



18 Christian Key ser Preus 

reise gjennemsnitlig over 3,500 engelske mil om 
aaret under saadanne forhold var ingen let sak. 
Naar han saa dertil ofte i ukevis saa godt som hver 
dag maatte holde gudstjeneste, undervise konfir- 
manter og utf0re andre forretninger, kom det vel 
med at han hadde en jernhelse og var glad i sin 
gjerning. 

Paa de fleste steder blev den unge, nidkjaere 
prest mottat med stor velvilje. Man kunde glemme 
mange strabaser naar man saa skarene stimle sam- 
men fra fjern og naer som til en fest for at dyrke 
Gud paa den gamle kjendte og kjaere vis. Selv om 
man som regel maatte samles i en jordhytte eller 
bjelkestue, blev en l0ftet ut av de fattige omgivel- 
ser ved den hellige handling og den dype andagt 
hvormed forsamlingen fulgte gudstjenesten. 

Ikke faa hadde imidlertid tat med sig fra Norge 
en saerlig fordom mot "statskirkeprester med kra- 
ven og de lange kjoler", og den blev de styrket i av 
sektmakere og selvbestaltede praedikanter. Nsesten 
overalt st0tte prestene paa seig opposition fra en- 
keltmaend eller st0rre kredser, naar de s0kte at ind- 
f0re fast kirkelig orden. I Amerika, hvor kirken 
er uavhaengig av staten, kunde man ikke komme med 
menneskelige love og magtbud. Presten hadde ingen 
myndighet utenfor Guds ord. Han maatte overbe- 
vise folk om at Kristus krasver det, naar han vilde 
faa noget igjennem. Og selv efterat menigheten 
hadde antat en bestemt ordning, maatte den opdra- 
ges til at haevde den, ikke fordi den nu'engang hadde 
vedtat den, men fordi den var hjemlet i Skriften og 
tjenlig til menighetens indre vekst. 

Opvokset i statskirken som de var, var det hver- 



Christian Keyser Preus 19 

ken for de f0rste prester her eller for deres tilh0- 
rere let at naa frem til klarhet over de bibelsk- 
lutherske grundsaetninger for kirkens styrelse under 
de nye forhold. Men Preus og hans medarbeidere 
blev stedse mere og mere frikirkemaend i ret for- 
stand. De erkjendte efterhvert mere klart at Kri- 
stus har forbeholdt sig at styre sin menighet og byde 
over dens tro, og at derfor presten maatte vaere 
bare en tjener i menigheten, og ikke dens herre. 

Under det mangeaarige straev for at gjennem- 
f0re disse principer, og for at faa menigheten til 
at saette i virksomhet de krsefter den selv raadde 
over, stevnet Preus frem med sjelden sikkerhet og 
maalbevissthet. Sund d0mmekraft var hos ham par- 
ret med frygtl0s energi. Han var ikke hastig naar 
det gjaldt at opgj0re sig en mening. Men naar han 
av Guds ord hadde naadd en overbevisning, stod han 
urokkelig som faa. Samtidig hadde han et praktisk 
lag til at ordne og lede og en arbeidskraft som nae- 
sten kunde kaldes utraettelig. Dertil var der noget 
forunderlig vederheftig ved ham, som indgj0d til- 
lid. En f0lte at en hadde en retlinjet kristen per- 
sonlighet for sig. 

Til det stadige arbeide for hsevdelse av kirkelig 
orden og reisning av et sundt kristenliv i de mange 
menigheter kom efterhvert mange saeropgaver, som 
stilte sterke krav til hans rike evner. Saaledes 
meldte sig snart det sp0rsmaal: Hvad kan en gj0re 
for at holde den opvoksende slegt til foraeldrenes 
kirke? I statens skoler, som barnene bes0kte, fore- 
gik jo al undervisning i det engelske sprog. Hvor 
indvandrerne bodde mere spredt mellem engelskta- 
lende folk, isaer da i byene, var de unge fristet til at 



20 Christian Keyset Preus 

vrake norsk aldeles. Og fremfor alt: i statsskolen 
laerte man ikke kristendom. 

Det stod klart for Preus at man for kirkens 
skyld maatte holde morsmaalet vedlike som de unge 
slegters hjertesprog, indtil den fp'rste generation 
var vandret bort, og saa laenge efter som engelsk 
ikke var kommet i almindelig bruk i utflytterfolkets 
kirker og hjem. Derfor ivret han sterkt for at for- 
aeldrene skulde laere sine barn norsk; landets sprog 
tilegnet de sig allikevel med lethet. Set bare fra 
opdragelsens synspunkt, var det baade mulig og 
gagnlig at tale to sprog. u Den som kan bare ett 
sprog," sier jo Goethe, "kan i grunden intet." 

Men hovedsaken for Preus var dog at barnene 
kunde faa god indsigt i kristenlaeren. Og derfor la 
han al kraft ind paa at faa oprettet norske religions- 
skoler. Allerhelst saa han at menigheten overtok 
hele barneundervisningen. Han var altid villig 
baade til at laegge ind et godt ord for den sak og til 
at gi store summer til dens fremme. 

Det skal sies at den interesse for norskdom og 
for den kristelige barneskole som endnu spores i saa 
mange menigheter, i stort mon skyldes hans virke 
og indflydelse. Mange syntes vist at han gik for 
vidt i sin kjasrlighet til faedrelandet og dets sprog. 
Men kirkens tarv var dog det bestemmende for 
ham. Da saaledes hans aeldste s0n fik tilbud om frit 
studieophold i Norge avslog han det. Han mente 
at so'nnen bedre kunde tjene kirken i Amerika, om 
han fik sin utdannelse her. 

Hos en mand med Preus's utpraegede sans for 
kirkelig orden og hans dype interesse for Guds rikes 
fremme blandt sine landsmaend, maatte tidlig tran- 



Christian Keyser Preus 21 

gen melde sig til et mere ordnet samvirke med de 
norske prester og menigheter hertillands, som hadde 
faelles grund i den lutherske bekjendelse. De maatte 
jo pleie raad om hvorledes de skulde gj0re sin kir- 
kes principper gjaeldende likeoverfor de mange van- 
skeligheter som deres embedsvirke m0tte i det frem- 
mede land. Og bare skulder ved skulder magtet de 
at l0se den opgave som den stadige for0kelse av 
prestel0se norske nybygger stilte. De tre prester 
som var i virksomhet her f0r Preus, hadde allerede 
tat skridt til at danne et norsk-amerikansk kirke- 
samfund. Sammen med disse og tre nye, som imid- 
lertid var ankommet, samt repraesentanter for otte- 
ogtyve menigheter stiftet han i 1853 "den Norske 
Synode i Amerika", og det skyldtes i ikke ringe grad 
hans indflydelse at det nye samfund file et avgjort 
luthersk grundlag. 

Preus's kristelige klarsyn og trosfreidige virke- 
lyst gjorde'ham til en kraft i Synoden. Allerede 
1855 valgtes han til medlem av kirkeraadet, som 
imellem synodem0tene hadde at vareta de faelles 
gj0remaal. I flere aar var han redakt0r for sam- 
fundets officielle organ. Og i 1862 blev han kaaret 
til Synodens formand, et embede som han indehadde 
i toogtredive aar like til sin d0d. At han blev leder 
efter sine evners ret, derom er der vist bare en me- 
ning blandt dem som kjendte ham. Der kunde vaere 
dem av hans embedsbr0dre som overgik ham i vel- 
talenhet, var mere slagfaerdige i en debat, eller sat 
inde med mere teologisk laerdom. Men han eide en 
merkelig sindsro, som virket velgj0rende, og som 
sammen med hans sterke retfaerdighetsf0lelse gjorde 
ham til en fortrinlig ordstyrer. Han var sund i sit 



22 Christian Key ser Preus 

omd0mme og grei i sin tale. Der var streng orden 
i hans embedsforretninger, punktlighet i korrespon- 
dansen, og et eget praktisk grep naar floker skulde 
greies. Og hans overordentlige arbeidsevne maa 
ikke glemmes. Skj0nt formandsembedet la altid 
mere og mere beslag paa hans tid og kraft, virket 
han dog som sogneprest i sit oprindelige store kald 
til sidste stund. Og han ofret sig helt for sin dob- 
belt-gjerning. Mens han altid var med i de tyngste 
tak for lasreanstaltene og missionene, tok han le- 
dende del i sine menigheters gjerning. Netop fordi 
han ikke fors0mte at stille sin eiendommelige evne 
til at tr^ste og veilede i sine menighetsfolks tjene- 
ste, var han saa vel skikket til at vsere en faderlig 
raadgiver for presteskapet og det hele samfund. 
Det er sagt om ham, at ingen kunde naa menneske- 
hjertets inderste kroker, og at ingen kunde skildre 
Kristi kjaerlighet til syndere saa dragende og lok- 
kende som han. Men den naadegave som maaske 
mer end nogen anden gjorde ham til en sand biskop, 
var hans fasthet hvor det gjaldt sandheten. Foran 
i den bibel som han pleide at ha ved siden av sin 
seng, hadde han avskrevet i grundsproget 2 Tim. 
3, 16: "Den ganske skrift er indblaest av Gud". At 
hele Bibelen fra f0rst til sidst er Guds ufeilbare ord, 
som derfor alene skal styre i kirken og vaere bestem- 
mende for laere og liv, det var Preus's motto. Og 
da Bibelens grundlaere er at Gud alene er vor frel- 
ser, at saligheten avhaenger alene av hans naade i 
Kristus, blev dette grundtonen i hans hjerteliv. Men 
er denne dobbeltsandhet ellers i verden et motsigel- 
sens tegn, saa ikke mindst i Amerika med dets virvar 
av sekter. Og naar Preus og med ham den Norske 






Christian Keyset' Preus 23 

Synode gjorde denne sandhet til sit vaabenmerke, 
maatte der bli kamp. Saaledes blev Preus's hele 
embedsliv i virkeligheten et kampliv. Hvad han 
maatte utstaa av m0ie og bekymring, av hat og 
haan i disse mange og lange stridigheter, det vilde 
bli en hel lidelseshistorie. Men fordi angrepet al- 
tid i dypeste grund gjaldt "ordet alene" og "naaden 
alene", stod han fast. At opgi denne dobbeltsand- 
het eller taale vildfarelser som i mindste mon ryg- 
get den, var for ham at svike sin Gud og at for- 
raade sin kirke. 

Man har anket over at han under saa mangt 
et ordskifte med kirkelige motstandere kunde vaere 
hensynsl0s og haard. Og det er sandt, han var 
skaansell0s naar han tok til orde mot meninger som 
truet kristendommens grund. Men han s0kte ved 
Guds kraft at overvinde al personlig uvilje mot de 
maend som han krydset sverd med. Og nu vil vist 
de som kjendte ham, m0tes i at gi ham det lov at 
han stred for en hellig sak, og at han var en kristen 
riddersmand som kjaempet med aapent visir. 

Mot slutningen av hans liv efter den sidste og 
mest voldsomme feide, den saakaldte naadevalg- 
strid, sendte Gud ham nogen fredens aar. Laengere 
tid i forveien hadde han mistet sin trofaste hustru 
og sin yngste s0n. Men av de gjenlevende i fami- 
lien hadde han glsede og hygge. Hos sin asldste 
s0n, Christian Keyser Preus, som i mange aar var 
hans kapellan, men nu er bestyrer av Luther Col- 
lege, hadde han et godt hjem i sin gamle preste- 
gaard. En yngre s0n, Johan Wilhelm Preus, er 
prest for Vor Frelsers menighet i Minneapolis.* 

* Nu (1921) i Calmar, Iowa. 



24 Christian Keyser Preus 

Og det som isaer kastet et lyst skjaer over den gamle 
tro kjaempes sidste dager, var den kjaerlighet han 
blev omfattet med av kirkefolket, og den enighet 
paa sandhets grund som prseget hans kjaere samfund. 
Indtil det sidste var han i travel virksomhet som 
prest og formand. Fire dager f0r sin d0d, i 1894, 
deltok han i et distriktsm0te av Synoden og holdt 
slutningsandagten med sin vante kraft og inderlig- 
het. Han var paa bes0k hos sin seldste datter da 
d0den.kom. Den sidste aften, da han gik op paa 
sit sovekammer, sa han som sedvanlig: "Gi mig 
en bibel med op." Men ved midnatstid blev han 
heftig syk. "Han f0lte at d0den kom," heter det 
i dr. Korens liktale, og han sendte sin kjaerlige hil- 
sen til de barn og barnebarn som ikke var tilstede. 
"Hils menighetene mine," bad han, "og hils br0- 
drene!" Og dermed vendte han sig i b0nnen til 
f relseren : "Ak, Herre Jesus, jeg er en stor syn- 
der, men du er en barmhjertig frelser. Hjaelp mig, 
Herre Jesus ! Herre Jesus Krist, min frelser du est, 
til dig haaber jeg alene." Og derefter disse ord av 
samme salme : "Nu vet jeg vist, Herre Jesus Krist, 
du vil mig ikke forlate ! du sier jo saa : Kald du 
mig paa, hjaelp skal du faa i al din sorrig og vaade." 
Og med hamdene l0ftet som til b0n drog han de 
sidste par suk, mens det traette hode sank til side. 
Saaledes d0de vor gamle ven. Preus's skj0nne d0d 
var blomsten av et sandt og sundt kristenliv. Guds 
ord var hans livselement. Der laerte han at kjende 
sig selv som en fattig synder og Jesus som frelseren, 
rik paa naade. En som i flere aar var hans kapellan 
og hadde sit hjem i prestegaarden, skriver om ham: 
"Av Preus's kristelige alvor og usminkede guds- 



Christian Keyser Preus 25 

frygt fik jeg et levende indtryk sasrlig under de dag- 
lige husandagter, og hvergang han for mig gik til 
skriftemaal og til Herrens bord. For mig unge 
kapellan knaelte ydmygt den aervaerdige gamle prest 
og synodeformand, og ut0ste sit hjerte i angerfuld 
syndsbekjendelse og barnlig hjertelig fortr0stning 
til Guds naade i Kristus. Likesom Luther fandt 
han altid stor tr0st i absolutionen som Guds egen 
r0st og forladelse til ham." 

Han var ogsaa en b0nnens mand. B0n var den 
n0kkel hvormed han aapnet dagen, og den laas 
hvormed han lukket den. At be i Jesu navn var 
for ham ikke bare at stok paa frelserens fortjeneste, 
men ogsaa at ha Jesu interesser for 0ie i hver en 
b0n. Derfor var han stor som forbeder. Daglig 
bad han Gud velsigne og bevare "disse menigheter 
og enhver sjasl i dem, og vort kirkesamfund med alle 
dets laerere og tilh0rere." 

Hans hjem var i sandhet biskoppelig. Han 
forestod vel sit eget hus. Orden og tugt raadde, 
men ogsaa lun hygge, og strengheten var gjennem- 
aandet av kjaerlighet Han 0vet en storslagen 
gjestfrihet, og fordi han ikke glemte den, fik han 
ofte sande at han, u uten at vite det, hadde hat eng- 
ler til gjester". 

En maegtig indflydelse 0vet han som visitator 
og kirkelig tilsynsmand. Der stod rigtignok respekt 
av den kraftige formandsskikkelse med de markerte 
traek og den sire holdning. Men hans aapne og like- 
fremme vaesen vakte snart tillid og vandt hjertene. 
Det tok ham ikke lang tid at faa et klart indblik i 
forholdene paa et sted og at ordne dem med den 
erfarne sjaelehyrdes vise takt. Hans ord kunde nu 



26 Christian Key ser Prens 

og da vasre strenge baade likeoverfor prester og me- 
nigheter; men man f0lte at et varmt hjerte banket 
under dem, og i mangfoldige prestehjem regnes 
hans bes0k blandt de mest velsignede minder. 

Der er ikke reist noget praegtig gravmaele over 
formand Preus's hvilested. Men han har et bedre 
aeresminde i de mange menneskeliv hvori han har 
efterlatt sit praeg av ubr0delig troskap mot sandhe- 
ten og opofrende kjaerlighet til kirke og folk. 



II. BARNDOMSAAR 

J. W. Preus 

OM min brors barndom erindrer jeg kun litet. 
Han var ni aar aeldre end jeg. Hvad der her 
meddeles om ham, er hentet mest fra min mors dag- 
bok og fra hvad andre, der omgikkes ham i de dage, 
har fortalt mig. 

Far og mor , 

Naesten aldrig fortalte far noget om sig selv. 
Men jeg mindes engang da talen dreiet sig om hvad 
vi skolegutter i Decorah syntes var n0dvendig for 
os i min tid. Da fortalte han os om hvorledes han 
s0kte at greie sig under sin studietid ved Kristiania 
universitet. Sammen med en kamerat hadde han 
leiet sig et litet kvistvaerelse. For at spare paa 
braende kr0p de i seng om dagen og forberedte sig 
til sine forelaesninger. Og for at spare paa belys- 
ning skar de merker med bestemte mellemrum i sit 
talglys og tillot sig' kun at braende det bestemte styk- 
ke av lyset hver aften. Det kom ham siden vel med 
som pionerprest at han hadde laert at n0ie sig med 
litet. 

Moren, Caroline Preus, blev tidlig foraeldrel0s. 
Sytten aar gammel stod hun igjen, den aeldste av en 
stor s0skendflok, som hun altid f0lte ansvar for. 
Alsidig begavet, ved onklers hjaelp vel utdannet, vel- 
signet med et lyst, glad eg uopslitelig hum0r, for- 
enet hun med alt dette et kristelig alvor som viste 



28 



Christian Keyset Preus 



sig i al hendes faerd livet igjennem. Hun var en 
i sandhet from kvinde. Det var det som isaer gav 
den 22-aarige unge pike mod til at bestemme sig for 
en prestekones livskald langt, saa uendelig langt 
borte i det fremmede "vilde" Amerika. 




CAROLINE KEYSER, 17 AAR GAMMEL 



Nyaarsdag 1851 fik nemlig far kaldelse fra 
Spring Prairie og annekterte menigheter i Wiscon- 
sin. Som for alle der skulde forlate faedreland og 
kjendte og kjsere var det ogsaa for far og mor tungt. 
Under lste mai 1851 skriver mor i sin dagbok om 
hvorledes hun hadde gaat rundt og tat avsked med 
kjaere venner og steder. "Ingen avskedstime", skri- 
ver hun, "har vaeret mig saa tung som denne aften. 



Christian Keyset Pre as 



29 



Jeg kommer nu fra Uranienborg, til hvilket sted 
smertelige som venlige, alvorsfulde som glade erin- 
dringer knytter sig. Der har jeg nu for sidste gang 

git mine smaas0stre et avskedskys og bedste- 

mor og tante L. . . . aldrig mer her i livet venter 
jeg at se dem igjen. Jeg takket for deres godhet 




URANIENBORG 



mot mig og opsendte en b0n til vor himmel- 

ske Fader, at han vilde f0re os sammen igjen her i 
verden, og om dette ikke kunde ske, at han vilde 
staa os bi med sin Aand og samle os histoppe. Tung 
var avskeden." 

Paa havet 

Den 5te mai 1851 blev far og mor vidd av sog- 
neprest Landstad i Fredrikshald, hvor flere av fars 
s0skende dengang bodde. Og saa tiltraadte de rei- 
sen til Amerika. Den 22de lettedes anker og emi- 



30 Christian Keyser Preus 

grantskibet Columbus stod ut gjennem fjorden. Av 
kahytspassagerer var der foruten mine foraeldre en 
som burde naevnes her, en student ved navn Zii0lner. 
Ialt var de 196 emigranter, mest fra Telemar- 
ken. Kapteinen, Falckenberg, var meget omsorgs- 
fuld og venlig mot dem. Reisen over havet varte 
syv uker paa dagen og forl0p uten noget uheld. 
Mangt et venskapsbaand knyttedes mellem de 0vrige 
emigranter og de unge prestefolk. Far holdt prae- 
ken hver s0ndag, naar storm ikke gjorde det umu- 

lig. 

Mor skriver under dato av 28de mai : "Her- 
man holdt en liten praeken, og jeg tror at de fleste 
av passagererne var oppe. En salme blev sunget. 
Det h0rtes underlig naar saaledes vore toner blan- 
dedes med vindens susen. Den hele gudstjeneste 
opbygget mig og grep mig i min sjaels inderste. — 
Gid enhver der deltok i denne andagt, f0lte sig saa 
kvaeget som jeg." 

Den 16de juni skrev hun: "Vi vaekkedes idag 
ved to dundrende kanonskud, hvorpaa Zii0lner og 
kapteinen indfandt sig i vort sovekammer og lyk- 
0nskede Herman paa grund av hans f0dselsdag, 
praesenterende ham og mig et 0lglas med eggedosis. 
Av os blev da i kompani med de to gratulanter, der 
hadde en lignende portion, Hermans skaal drukket." 
Samme dag fik de se en stor hval. Hun skriver : 
"Taaken var saa tyk at den faldt som regn, og vaatt 
var daekket, saa vi idag holdt os i salongen. Men 
med ett fik vi fart i os. — En stor hval ved skibet. 
— Op alle mand! Og der vi stod ved raelingen, 
gj0r hvalen, som os til aere, et hop over vandflaten, 
saa vi tydelig kunde se dens monstr0se gestalt. En 



Christian Keyser Preus 31 

bonde utbr0t: Nei, sjaa den, jamensandten var 
den tjukkar en ei ku!" 

Saa fortaeller hun hvorledes de fisket borte ved 
Ny Fundlands bankene. De drog op 69 store torsk 
paa fern timer. Fisken smakte godt da de ikke 
hadde spist fersk fisk paa en hel maaned. En del 
av den — 24 stykker — blev delt ut blandt emi- 
grantene, og resten blev nedsaltet. 

Den 3dje juli var mors geburtsdag, og om den 
staar der i hendes dagbok: "Omtrent kl. 6'igaarmor- 
ges vaaknet jeg efter en temmelig rolig nattesoVn. 
Solen kastet sit venlige skjaer ind i k0ien min gjennem 
det lille runde vindu like over mit hode. Da imid- 
lertid alle var saa stille og mine naboers snorken 
kjedelig, vilde jeg heller ikke staa op og tok derfor 
min paa skibet vanlige morgenbok, det nye testa- 
mente, frem under hovedgjerdet og laeste det sidste 
kapitel av Lukas. Jeg taenkte paa det jeg laeste, 
paa min f0dselsdag, etc., da Herman vaaknet og 
gratulerte mig. Derpaa tok vi os en lur igjen, hvor- 
av vi vaekkedes ved et stort knald, nok et — det 
var kanonskud. Nu kom opfordring at vi skulde 
staa op — atter to skud, og de saa vaeldige, at to 
vinduer av "skylightet" faldt ned paa bordet. Dog 
det forstyrret ikke kapteinens og Zii0lners gratula- 
tionshilsen; under lystige hallingkast av to spille- 
maend ovenpaa, hvor emigrantene flokket sig om- 
kring dem, tittende ned til os — Herman og jeg 
hadde et norsk flag haengt som gardin over vore 
hoder — blev min skaal drukket (i eggedosis), og 
just som spillemaendene skulde vite mit patriotiske 
sind, spilte de op: "Hvor herlig er mit f0deland". 
Jeg blev ganske r0rt over denne stas, men forlegen 
blev jeg naesten da jeg straks gaar op paa daekket 



32 Christian Key ser Pr ens 

for at takke spillemaendene og ser fire flag vaie over 
mit hode og h^rer tre ganger tre hurra av en hel 
hop binder." 

Til Spring Prairie 

Den lOde juli kl. 5 kastet Columbus anker i New 
York havn. Efter nogen meget travle dage i New 
York bar det den 21de avsted vestover. Den 28de 
juli naadde de frem til Muskego, Wis., prestegaard, 
til pastor H. A. Stub. Han var ikke hjemme. . . . 
"Fruen mottok os med et glad ansigt . . . Jeg gik 
ut i den lille have," skriver mor, "plukket en blomst 
og gav Herman den — se, det var den f0rste blomst 
vi tok i Amerika. Gud, la denne glsede over en av 
dine markens blomster vaere et godt varsel for hjer- 
tets glaede siden." 

Efter et hyggelig ophold hos de gjestfri og ven- 
lige prestefolk, drog mine foraddre den lste august 
videre til Koshkonong, hvor fars faetter, pastor A. 
C. Preus, bodde. Hit naadde de frem den 9de au- 
gust. Dagen efter drog far til Spring Prairie, hvor 
han den dag holdt sin tiltrasdelsesprasken. Opholdet 
paa Koshkonong blev laengere end paataenkt, da de 
maatte vente paa sit t0i, som skulde fragtes med 
okseskyds fra Milwaukee. Den 17de august for- 
lot de Koshkonong. De kj^rte feil og kom om af- 
tenen til Norway Grove. F0rst den naeste dag 
naadde de frem til Spring Prairie. 

Prestegaarden 

Om indtoget paa Spring Prairie skriver mor den 
7de September: u Jeg sitter nu og skriver med ben 
under eget bord. Jeg har faat hus og hjem at styre 
og jeg hygger mig med min mand i mit tarvelige 



Christian Keyser Preus 33 

hjem. En stue har vi indtil videre at kalde vort hus 
og hjem. Vi bor hos Lars M0en, prestegaardens 
naermeste nabo. Nu da prestegaarden ikke er kom- 
met videre end at en kjelder er gravet, som staar 
under vand, kan vi ikke bo der. Den 18de august 
kom vi hertil. Det gjorde et trist indtryk paa mig 
at se den paabegyndte prestegaard. Maaske en 
taare trillet frem for i 0ieblikket at skjule mit vor- 
dende hus for mig. . . . Vognen var ruslet forbi, 
mine 0ine saa intet uten ekeskog og hasselkrat. 
Men snart stanset vi utenfor Lars M0ens. Nu op 
med kasser og kiste ! Zii0lner var til god hjaelp, og 
selv var jeg ofte snekker. . . . Efter tre dages 
stridt arbeide er vi endelig kommet os nogenlunde 
til ro. I et vaerelse omtrent 6 alen ( 12 fot) i firkant 
har vi en seng, der utfylder en vaeg i laengden og en 
halv vaeg i bredden, et r0dmalet bord med sofa ved 
siden (denne bestaar av to kister fyldte med klaer, 
ovenpaa hvilke putene av min gamle sofa er lagt) ; 
ved enden av sofaen staar min kommode med et 
skap, hvilket naar til taket. Dette optar en vaeg. Ska- 
pet er spisekammer, melkeskap, osv. osv. To laene- 
stoler (mine skatter), en kommode og stabbur eller 
stolpebod under sengen sier slut paa vort m0blement. 
Omkring vseggene bokhylder og knaatningshylder, 
hvoriblandt gevaerer, blikt0i, strykejern, st0vkost, 
malerier, etc., etc. Vaerkt0i maa ikke glemmes, el- 
lers var rummet ikke godt opfyldt. Og det er det; 
ti saavidt er det to kan komme forbi hverandre. . . 
Hermans og min tak til vor naadige, kjaerlige Fader, 
der har f0rt os hit, er stor." 

Den 14de januar 1852 var en glaedesdag for far 
og mor. Da flyttet de ind i den nye prestegaard. 
Den var bygget av log 17x24 fot, to vaerelser nede 



34 Christian Keyset Preus 

og tre ovenpaa. Sengevaerelset, der den f0rste tid 
gjorde tjeneste ogsaa som kontor, var 10x16, og 
da det senere blev delt, var kontorets st0rrelse 6x10. 

LlVET I PRESTEGAARDEN 

Mor skriver den 14de januar 1852 : u Tak, Gud 
Fader, fordi du har git os et godt hus. Denne nat 
blir den f0rste vi sover under den nye prestegaards 
tak. De to sidste dage har gaat med i travel flyt- 
ning. . . . Det blir morsomt at ordne i mit hus." 
De hadde glaedet sig til et varmt hus og mente at 
de fik det. Men da det led paa, blev det noksaa 
gissent, fordi det sank adskillig i midten, saa de at- 
ter fik vanskelig med at holde sig varm. 

Livet paa prestegaarden artet sig som hos de 
fleste pionerprestene paa den tid. Far hadde for- 
uten Spring Prairie, Bonnet Prairie og Norway 
Grove menigheter, ogsaa menigheter i Blue Mounds 
og store missionsstr0k som rak indtil 100 mil nord- 
over. Han var derfor borte mer end hjemme. Rei- 
sen kunde vare flere uker ad gangen. Mor blev da 
hjemme alene. Men altid hadde hun fuldt op av 
arbeide og klaget aldrig. Huset skulde holdes i or- 
den, folkene faa sit matstel, dyrene sit pas, og have 
og gaard sees efter. Foruten far og mor var der 
i familien piken Margit, den nu saa gamle Mrs. 
Braekketoe, et trofast medlem av Vestre St. Olaf 
menighet i Dodge Co., Minn., som nu betjenes av 
pastor J. C. K. Preus, en s0nnes0n av min far. 
Hun var dengang en halvvoksen pike der skulde 
hjaelpes frem til konfirmation. Desuten Zii0lner. 
Der var to kj0r, tre griser, en kalv, samt tre hunder 



Christian Keyser Preus 35 

og en hest. Om s0ndagen, naar der ikke var guds- 
tjeneste, laeste altid mor praekenen for husets folk. 
Under 28de august 1852 skriver hun om hvor 
"geschaeftig" hun til sine tider blev for at verne om 
sin have: "Lystspil i flere akter for at holde gri- 
sene borte fra dette stykke jord med omtalte frug- 
ter paa (pumpkins og meloner). Vort land er 
endnu ikke indgjerdet paa mere end tre fjerdedels 
kant. Alle slags dyr har saaledes spillerum her. 
Godt at vi har tre hunder. Som alle hunder her er 
oplaert til flinke gjaetergutter, saa skulde ogsaa vore 
vaere det. Men de er ikke rigtig godt opdragne; ti 
"Jack" skambiter svin eller kj0r dersom vi saetter 
ham paa dem. "Norge" er vel ung; han kan bli 
meget flink, men er endnu ikke skarp nok og taper 
let modet. Min lille "Lurv" er et stort spektakel 
og en kujon, der bare er til at le av. Saaledes er 
dar noget at utsaette paa alle vore hunder. Og vil 
vi ha grisen ut av akeren, maa vi selv vaere med for 
at pudse paa. Naar da mor med "Norge" og 
"Lurv" kommer ut i akeren, farer "Norge" efter 
grisen, jeg efter for at opmuntre ham, og saa "Lurv" 
i benene mine idet han biter i t0flene og morer sig 
paa bedste maate med dem. Skal Herman eller 
Zii0lner ivei, da forgaar taalmodigheten dem, og 
gamle "Jack" maa frem; men saa er han paa vei 
til at skambite og da maa de gode herrer ta benene 
fat gjennem aker og krat for at faa "Jack" tilbake 
igjen." 

Christians f0dsel 

I disse omgivelser og i denne atmosfaere blev 
Christian f0dt. Om denne begivenhet skriver mor 
under 7de december 1852: "Kun nogen faa linjer 



36 Christian Key ser Pr ens 

denne aftenstund. Jeg f0ler mig saa rask som jeg 
ikke paa lang tid har syntes at vaere. . . . Ak, du 
gode Gud! — Paa et let sykeleie kastet du mig en 
tid — og hvor godt var dette mig ikke ! Legemets 
svaekkelse vaekker sjaelen. O, gid jeg var blit vakt 
til ret paakaldelse og ydmyghet for dig, min Gud ! 
— O, styrk min tro, faest min tillid til dig! Min 
b0n er saa oprigtig som min tak til dig, gode Fa- 
der, er inderlig for den gave du den 13de oktober 
dette aar skjaenket Herman og mig. Han er nu 
naesten to maaneder gammel, og s0ndag — 2den 
s0ndag i advent — bragtes han til daaben. Han er 
nu indvidd til Kristus. O, gid han maa bli et Guds 
barn ! Jeg — mor — o, hvilke pligter, kjaere, kjaere 
pligter hviler nu ikke paa mit hjerte. Ak, jeg 0n- 
sker at min lille Christian Keyser skulde bli et Guds 
barn! Det er fars, det er mors sande hjertens 0n- 
ske; men av os selv og ved os selv faar vi ikke dette 
opfyldt." 

"Nytaarsdag 1853. Min lille Christian Keyser 
har jeg nu faat til at sove. Den hele dag har jeg 
hat ham i mine armer. . . . Naar jeg som idag har 
Christian hele tiden, da blir jeg traet imellem og 
lei av ham; men det er underlig med det — tar saa 
en anden ham fra mig — jeg har ikke vaeret borte 
fra ham fern minutter f0r jeg laenges. Er det mors 
kjaerlighet? O Gud, hjaelp, at jeg ingen svak mor 
blir!" 

BES0K av Korens 

De f0rste langveisfarende fremmede som Chri- 
stian saa, var pastor og fru Koren, som paa gjen- 
nemreise fra Koshkonong til sit vordende hjem i 
Iowa, bes0kte os i december 1853. Fru Koren sier 



Christian Keyser Preus 37 

i sin dagbok herom, da de kom til gaards om af- 
tenen efter den lange, kolde kj0retur med far fra 
Koshkonong: u Jeg blev l0ftet av Preus over s0len 
ind i kJ0kkenet, og derfra kom vi ind i en stor stue 
med ovn midt paa gulvet, bord med lys mellem 
begge vinduene, paa den ene vaeg to d0rer, den ene 
f0rende til et sovevaerelse og den anden til et litet 
studerkammer. Mellem begge disse d0rer gik der 
en trappe med en 10s lem op til loftet, under denne 
var nedgangen til kjelderen, og paa vaeggen hang 
der en del reiset0i. Med alt dette var det meget 
hyggelig i den store hvit-, eller rettere, graakalkede 
stue. En liten fyldig ung kone i blaa kjole og en 
liten hvit kappe, med et lyst, livlig ansigt kom os 
venlig im0te. Dette var fru Linka, om hvem jeg 
hadde dannet mig ganske andre ideer. Jeg fandt 
straks behag i hende og hendes hele raske, muntre vae- 
sen. Hun hadde ventet os til middag og netop tat 
kaffen ut da vi kom, og gik nu ut og ind med sin lille 
geschseftige kappe paa hodet og fik aftensmaten 
istand for os. Den bestod av ypperlig h0nsefrikasse, 
der gjorde hendes mands paastand om hendes slette 
kokekunst tilskamme. Siden kom den unge hr. Chri- 
stian ind og var bange for de fremmede. Fru L. 
spurte om nyt fra Kristiania; hun var imidlertid 
saa haes at hun neppe kunde tale, og vi andre var 
traette av reisen, saa vi gik tidlig tilsengs. 

Naeste morgen var jeg f0rste mand inde og stod 
bak trappen og bladet i en bok. Der kom et par 
folk for at tale med presten, som nok fandt det 
noget laenge at vente og gik hen og lukket paa d0ren 
til studerkameret, hvorpaa lille Christian kom 10- 
pende ut halvt paaklaedt, og derefter presten selv 



38 Christian Key ser Preus 

i skjorteaermene med et haandklaede i haanden for 
at hente ham." 

Naeste h0st i august avla Korens os atter et be- 
s0k paa gjennemreise til pastor N. O. Brandt laen- 
ger syd i Wisconsin. Far og Koren reiste dit. 
Fruerne blev hjemme. Derom skriver f ru Koren : 
"Vilhelm var hos Brandt, saa vi ikke var sammen 
vor fo'rste bryllupsdag (den 18de august). Fru 
Linka og jeg h0itideligholdt den imidlertid paa bed- 
ste maate. Om formiddagen sat vi plat paa gulvet 
med et stort papir rosiner og mandler mellem os 
samt en hammer, og knaekket og spiste, mens lille 
Christian kr0p omkring paa maven fra den ene til 
den anden." 

OMGANG MED ANDRE PRESTEFAMILIER 

Tidlig stiftet han bekjendtskap med de kirkelige 
ledere. Der holdtes jo mange m0ter hjemme, isaer 
efter far blev formand. Synodem0ter, kirkeraads- 
m0ter, konferenser, komitem0ter, osv. Da kom pre- 
stene og hadde av og til sine familier med. Vi barn 
saa op til disse maend, og hvad de forhandlet, trodde 
vi var det st0rste som fandtes. De som vi mest om- 
gikkes, var Ottesens, Korens, Brandts, Stubs, Hjorts 
og A. C. Preus's. Det fortrolige, inderlige forhold 
som eksisterte mellem dem, gjorde dypt indtryk paa 
os. De blev alle onkler og tanter enten vi var i 
slegt eJler ei. 

Naar de kom til os eller vi til dem, var det fest 
for os barn hele uken. Hjemme hadde vi til hver- 
dagskost flesk og poteter og vasgr0t og melk. Men 
naar der var fremmede, kunde der opvartes med 
h0nsefrikasse og endog r0dgr0t. 



Christian Keyser Preus 39 

En indianerhistorie 

Indianerne skaffet barnenes fantasi megen be- 
skjaeftigelse. Vaar og h0st kom de i flok og f0lge 
nordenfra sydover til Madison for at saelge skind 
eller hlaabaer. Paa hjemveien bes0kte de altid set- 
tJerne og tigget mel, flesk og klaer. I de fo'rste aar 
var der mange av dem. Paa "sletten", en aapen 
plads mellem os og M0en, var der engang en leir 
paa henved 400, om jeg ikke husker feil. Men de 
var fredelige. Mor gik mangen gang ned for at 
fors0ke at faa istand konversation med dem. Det 
gik nok ikke rart. Men hun file da byttet til sig et og 
andet smaatteri som hun hadde lyst paa. Saaledes 
en bordkniv med hjortehorns skaft. Den brukte 
hun altid selv ved maaltidene saa langt tilbake jeg 
kan mindes. Det var saa udmerket staal i den, og 
saa var den saa tynd og skarp. Indianerne for- 
ulempet ingen; men skraemte av og til kvindene, 
Saaledes fortalte vor nabokone, j0rund Ambj0rn, 
at hun engang gjemte sig i kornakeren og sat der 
hele dagen med barnene sine. Det var en h0st in- 
dianerne hadde ugreie med nogen stammer laengere 
nord i staten. Og da drog de gjennem settlementet 
i bander, med "war paint" og helt krigsutstyr, hy- 
lende og skrikende som kun indianere kan det. 

S0SKENDE 

Christians f0rste lekekamerat var Sina, Pauline 
Rosina, vor seldste s0ster, som blev f0dt den 21de 
oktober 1854. Herom skriver mor i dagboken : 
"... Ja, hvilken glaedesdag var ikke den 21de 
oktober, da du gav mig vor kjaere lille Sina, Pauline 
Rosina. Ja, jeg tror at moderhjertet aldrig f0ler 



40 Christian Keyser Preus 

sig i saadan grad stemt til at takke som just da naar 
hun fjzfrste gang efter sine store smerter holder det 
lille velskapte barn ved sit bryst — og dog, hvor 
mat er ei takken mot den skulde vaere!" Og under 
5te november: "Jeg skriver saa sjelden nu. Si- 
den jeg har faat to smaabarn, synes jeg at tiden ikke 
vil straekke til, den blir optat av disse to smaarol- 
linger. Christian Keyser og Pauline Rosina krydser 
mit hode den ganske dag. Hvor glad Herman og 
jeg er i dem!" 

Christians sygdom 

Ja, da var der glaede i prestegaarden. Men 
snart kom forskraekkelse og sorg. Christian blev 
syk til d0den. Dagboken : "Den 23de februar 
1856. I de sidste uker har du, gode Herre Gud, 
r0rt ved mit hjerte paa en kraftig maate. For 
8 — 14dage siden trodde jeg du vilde ha tat lille 
Christian Keyser til dig. Aldrig trodde jeg avske- 
den fra en saadan en liten en skulde ha faldt mig 
saa tung. Alle sa vi ham vort farvel. Men Gud 
lot en rolig s0vn falde over ham, han laa i halvanden 
dag i en d0dlignende d0s med tungt aandedraet og 
han blev bedre og bedre til vor store glaede. Ja, 
Gud Fader, du har igjen git os lille Christian, saa 
inderlig ber vi dig om at staa os kraftig bi til at 
opdrage ham og Sina til gode mennesker. Jeg bad 
— jeg vilde stemme mig glad og hengiven i Guds 
vilje — jeg sa med Job: "Herren gav, Herren 
tok, Herrens navn vaere lovet." Jeg sa : "Ak, det 
er jo godt at Christian faar reise fra os, — nu slip- 
per han at kjaempe i denne verden." . . . Jeg sa, 
idet taarene trillet ned over kinden og hjertet var 



Christian Keyset' Preus 41 

fuldt av sorg, men ogsaa hengivenhet i Guds vilje: 
"Herman min, vi vil ikke vaere uten glaede, nu faar 
Christian det saa godt — saa er han fri." Chri- 
stian aapnet da sine 0ine og sa svakt: "Papa," 
"mama." Vi sa for ham: "I Jesu navn." Han 
sa det efter, kysset os og Sina, og vi trodde han sov 
djzfdens s0vn. Herman laeste salmen i Guldbergs 
salmebok: "Den lyse dag forgangen er, og natten 
kommer os paa." Mens — eller en stund efter — 
jeg kan ikke rigtig huske det — vi hadde laest den- 
ne salme, lukket Christian atter 0inene op — "Et 
litet glas vand, mama," — saa meget hadde han 
ikke sagt paa flere timer. Han drak og sovnet igjen. 
Vi forlot ikke hans seng, vi trodde hver stund at se 
det sidste aandedrag. Men det var nu ikke Guds 
vilje det skulde komme endnu." 

Sina var som sagt Christians f0rste lekekame- 
rat. Vi andre s0skende var saa meget yngre, Anga 
7 og jeg 9 aar yngre. Der var foruten en pleie- 
s0ster, Jennie Johnson, senere Mrs. L. S. Dale av 
Decorah, Iowa, to mindre br0dre, nemlig Carl Chri- 
stie og Paul Arctander. Den sidste blev f0dt i Nor- 
ge i 1867. Carl Christie blev bare 10 timer gam- 
mel; han blev f0dt og d0de den 21de oktober 1863. 

Christians f0rste store sorg 

Det var en sorgens tid baade for store og smaa 
— den f0rste store sorg Christian hadde hat. Mor 
skriver herom under 27de mai 1864: "Se der, fru 
Preus, har du den lille haarlok som jeg klippet 
av din lille Carl Christie f0r jeg la ham i kisten" sa 
min kjaere Henriette Neuberg til mig idet hun over- 
rakte mig en bitte liten konvolut. Taarene . . . 



42 Christian Keyser Pr 



ens 



meldte sig straks. Det var laengselen efter min lille 
sidst f0dte der idag bragte dem frem. Du, kjaere 
Gud, gav mig ham den 21de oktober, lille Sinas og 
Johan Wilhelms f0dselsdag. Men dagen efter had- 
de du atter tat gaven fra mig. Kun ti timer var 
hans korte tilvaerelse her; men laengere er han hos 
dig, kjaerlige himmelske fader. ... En liten haar- 
lok har jeg igjen med savnet ..." 

Mor selv var meget syk. Hun skriver videre : 
"Der jeg laa paa mit smertesleie ih0st — Herman 
var reist bort til Missourisynodens m0te i Ft. Wayne, 
Indiana — barnene stod graatende omkring mig, og 
Henriette s0kte saa med en noksaa godt skjult uro 
og angst at stelle godt for os alle sammen. Jeg var 
bange for at bedr0ve de kjaere omkring mig, saa 
jeg vilde ikke si dem — Henriette eller min kjaere 
na'bokone, Torbj0r Moen : 'Hils og si Herman at 
jeg d0r i Jesu navn.' " 

Under doktor Hansens — vor tro og flinke lae- 
ges — behandling kom mor sig igjen. Men dette 
var en pr0velsens tid for alle — ogsaa for barnene, 
mest for Christian som forstod bedst hvor naer han 
hadde mistet sin kjaere mor. 

Karaktertr^k 
Eftersom aarene gik og Christian kom paa 
skole og fik lekekamerater blandt naboene viste 
det sig mer og mer hvad der bodde i gutten. Mors 
lyse muntre sind og gode hum0r* hadde han 
arvet; det var ikke til at ta feil av; men ogsaa fars 
energi, kraft, bestemthet og uforfaerdethet. 



* Mor bad engang om at hun ikke maatte bli en svak mor. 
Inderlig 0m og kjserlig var hun, men intet mindre end svak. 



Christian Keyser Preus 43 

Skolegang 

Den skole han f0rst gik i holdt mor. Hver for- 
middag holdt hun skole for Christian og Sina. 

Siri Larsen (senere fru pastor Reque) fra "In- 
dilandet", hvor far betjente de norske settlere, var 
kommet ned for at u gaa med" konfirmantene. Sam- 
tidig skulde hun gaa paa skole hos mor. Hun for- 
talte mig nylig, at Christian var baade snild og flink 
paa skolen. Han laerte sine lekser. Men utenfor 
skolen var han fuld av spilopper. Han likte meget 
bedre at vaere i stalden og stelle med hestene end 
at laese. Til skolen h0rte ogsaa at laere s0ndags- 
evangeliet til hver s0ndag i aaret — noget som alle 
barn maatte gj0re. Var far hjemme saa kateki- 
serte han os s0ndag aften i evangeliet, ellers gjorde 
mor det. Og paa kirkegulvet til katekisation 
maatte vi altid m0te frem. Om ingen anden kunde 
svare, saa ventet far at hans barn kunde. Hvis vi 
ikke kunde vore saker, var det mindre hyggelig at 
vaere prestens barn. Efter mor var student Hovde, 
senere fars kapellan i flere aar, laerer for Sina og 
Christian. Men der blev flere andre siden. 

I aarenes l0p var nemlig prestegaarden blit det 
sted, hvor prester og laerere kaldt fra Norge tyet 
hen, indtil alt vedr0rende deres stilling var ordnet. 
De maatte jo forhandle med formanden. Den blev 
ogsaa et slags tilflugtssted for personer, seminari- 
ster og andre, som kom herover for at faa beskjaef- 



Den fdrste erindring jeg har av Christian og Sina var: Sina 
sittende paa en madras paa gulvet og Christian staaende i en 
krok i sengevaerelset. Begge graet. De hadde faat ris. Hvor- 
for vet jeg ikke. Far var ikke hjemme, saa mor var den som 
tugtet. Det kan ieg ogsaa av egen s0rgelig erfaring bevidne. 



44 Christian Keyset Preus 

tigelse uten at vaere kaldt. Saadanne fandt det og- 
saa tjenlig at s0ke formandens hjaelp. Og dette 
bragte baade likt og ulikt til huset. Far hjalp altid, 
naar han kunde. Imidlertid kunde de bli gaaende 
i ukevis i prestegaarden, og da tok far ikke i be- 
taenkning at gi dem midlertidig beskjaef tigelse. Ofte 
kom han anstigende i sin gamle "linen duster" og 
gamle panamahat med et par blikbeis og stikker i 
haanden. Saa gav han vedkommende seminarist 
eller student et beis og en stikke, tok selv det andet 
beis og saa marsjerte de ut i potetesakeren for at 
plukke og braende "potatoesbug". Mangen en syn- 
tes det under sin vaerdighet; men naar far selv gjor- 
de det, kunde de ikke godt undslaa sig. Underti- 
den satte far saadanne som traengte arbeide, til at 
holde omgangsskole, hvis de syntes nogenlunde 
skikket dertil. Saaledes en maler. Han hadde 
engang frekventert et seminar i Norge. Hos os 
holdt han paa at male vor "barn". For at naa op 
til m0net hadde han bundet sammen to gamle sti- 
ger med gamle taug. Mor advarte ham. Men 
han visste hvad han gjorde. Imidlertid da han var 
naadd til toppen av stigen brast tauget og han faldt 
ned mellem stenene og skamslog sig aldeles. I lang 
tid laa han syk hos os. Mor pleiet ham. Da han 
kom paa fote igjen, kunde han ikke mere drive sin 
haandtering. Far syntes ondt om ham og satte ham 
til at holde omgangsskole. I en av menighetene 
hadde vi en gammel patriark, som var et vittig node 
og hadde 0ie for det komiske. En s0ndag efter endt 
gudstjeneste blev en del venner indbudt at f0lge 
ham hjem til middag. Just den uke bodde maleren 
hos ham og holdt skole. Da den gamle b0d ind til 
middagsbordet sa han: "No, N. N., no faur du 



Christian Keyser Prens 45 

komma in aa spissa, me ska eta, me." En i selska- 
pet la merke til dette, fordi laereren var litt egen, 
idet han ikke vilde bruke sin dialekt men begyndte 
at knote. Saa spurte da vedkommende sin vert: 
"Hvem er denne laerer? Hvad er han egentlig?" 
Den gamle svarte straks : u Aa, han e maular tau 
profession; men han dat ne dar borte jau Preus og 
slo seg te skulemeistar." 

Christians lekekamerater 

Christians og Sinas lekekamerater var barnene 
hos Ambj0rns, M0ens, Hosaas, Leelands, og Fos- 
marks. Christians specielle ven var John Ambj0rn, 
hans jevnaldrende, som var hans gode kamerat 
helt til de blev voksne og skiltes. Da de blev gamle 
nok, nemlig 14 aar, fik de begge to gevaerer og blev 
aldeles ypperlige jaegere. Harer, ekorn, partridges, 
prairie h0ns, vilde aender og duer fik vi nok av til 
bordet i de dage. 

Christian var meget sterk og rap paa foten. Det 
var forresten Sina ogsaa. Begge kunde de ta rende- 
tak og klare et 5 bords fence uten at r0re det med 
mer end den ene haand. Gaa paa ski og sk0iter var 
bedrifter som Christian bragte det ganske vidt i. 

Aagot Fosmark, nu fru M. Borge, som var 
Christians jevnaldrende, gik til konfirmation sam- 
men med ham og kjendte ham fra den tid vel saa 
godt som nogen der nu lever. Hun sendte mig for- 
leden efter opfordring nogen erindringer om ham. 

De er f 0lgende : " Det f0rste jeg kan 

huske om Christian var, at han sat i kirken sam- 
men med sin mor og s0ster Sina. Naar hans mor 
ved sygdom var hindret fra at komme til kirke, 



46 Christian Keyser Preus 

pleiet han at sitte alene for sig selv, altid pent og 
stille. Bestandig var han h0flig og venlig, godven 
med alle, unge som gamle. Og altid i virksomhet, 
livlig og munter. Om sommeren lekte vi og andre 
nabobarn i prestegaardshaven eller sprang omkaps 
paa den uforglemmelige "sletten" som laa mellem 
prestegaarden og M0en. Om vinteren likte han at 
gaa paa ski og ake paa kjaelke. Da hadde han gjerne 
de saakaldte "lodnesko" paa f0ttene. De var jo 
saa lette og myke og varme. Jeg mindes engang han 
sprang ved siden av slaeden, som hans mor og fr0- 
ken Neuberg kj0rte i til vort hjem. Han var ute i 
al slags veir og f0re og blev tidlig sterk og haerdet. 

Det f0rste juletrae jeg saa, stod i eders hjem. 
Jeg tror ogsaa det var det f0rste paa prestegaar- 
den. Onkel Nicolai Preus (en bror av H. A. Preus), 
bragte det dit. Det var noksaa stort og tok sig saa 
vidunderlig deilig ut med sin pynt og sine smaa lys, 
som gjenspeilet sig i de tindrende barne0ine. Endel 
av os nabobarn var indbudt, og vi gik rundt i ring 
om traeet og sang vore glade julesanger. Det er nu 
over 60 aar siden; men disse deilige minder lever 
endnu — og de varmer! "Gud la mig aldrig, al- 
drig tape dem !" 

Da Christian skulde laere at skrive, husker jeg at 
hans mor f0rst tegnet med kridt store bokstaver 
paa bord-"fencet" og saa pr0vet han med en pinde 
eller en spiker at f0lge disse streker og bugter. 

Christian og jeg laeste til konfirmation samme 
aar. At han altid samvittighetsfuldt hadde laert 
sine lekser og var en saerdeles flink konfirmant, be- 
h0ver jeg ikke at fortaelle. Og at han baade da og 
ellers under opveksten — skj0nt av en lys og livlig 



Christian Keyset Preus Al 

natur — altid opf0rte slg som en from, tjenstvillig 
og m0nstervaerdig yngling, vil alle som kjendte ham 
maatte bevidne." 

JULEAFTEN I PRESTEGAARDEN 

Fru Borge naevner juleaften hjemme. Ja, det 
var fest! Klokken 5 begyndte helgen. Da der kom 
kirkeklokke, blev der kimet fra kl. 5 til 6 aften; da 
ringtes helgen ind, og det klang saa vakkert ut over 
mark og skog. Juleneg blev sat paa stang, og krea- 
turer og hester frk litt ekstra stel den kveld. Naar 
det m0rknet, maatte alle vi barn i badekarret, og saa 
nye klaer paa. 

Mens juletraeet blev pyntet av de voksne, maatte 
vi barn holde os inde i et andet vaerelse. Kl. 8 blev 
vi kaldt ind. Da stod juletraeet midt paa stuegulvet 
i sin straalende pragt. Far sat i sofaen ved bordet 
og mor ved hans side i laenestolen, saa vi barn naest, 
og saa tjenestegutten og tjenestepiken og hvem der 
ellers maatte vaere paa gaarden — i en ring rundt 
hele stuen. 

"I denne s0te juletid" blev f0rst sunget. Far 
sang med sin dype klangfulde stemme bas, mor 
"sekunderte" eller sang alto, resten av os stemte i 
melodien av hjertens lyst — det syntes vi var den 
deiligste sang paa jorden. Saa laeste far juleevan- 
geliet, med forklaring, av Altenburgertestamentet. 
Derpaa eksaminerte han os barn i det laeste. Saa 
forklarte han betydningen av juletraeet og gaverne. 
Og saa gik vi alle rundt juletraeet og sang: "Fra 
himlen h0it," "Glade Jul," "iEbler og paerer, de vok- 
ser paa traer" og mange andre Sanger. Og saa h0- 



48 Christian Keyser Preus 

stet vi gaverne. Det tok lang tid, for alle skulde 
vi vise og se hverandres gaver. Aa du, aa du for 
moro! Tilslut drog vi alle ut i spisestuen, hvor af- 
tensbordet stod daekket. Den aften fik vi altid risen- 
gr0t og ribbenstek. Vidunderlige juleaften! 

Leker og bedrifter 

Noget av det fo'rste jeg erindrer om Christian, 
og som jeg erinder ganske tydelig, er hans ber0mte 
"team" av sauebukker. Han hadde to store bukker 
med svaere horn, som han hadde "braekket". En 
slags spidsslaede hadde han faat arbeidet for dem. 
Der var plads til to smaa personer og bakpaa meiene 
var der en slags kuskessete. Med denne "outfit" 
kunde man se ham kj0re omkring i nabolaget. Jeg 
ser ham tydelig endnu. Gamle Anna Hosaas — en 
av mors gode veninder og fars "expert" til at lage 
gammelost — sitter i slaeden. Hun optar al plad- 
sen, ti hun var ikke av de smaa personer. Christian 
staar bakpaa. Han smelder med svepen, og i su- 
sende galop gaar det ut av gaarden, ned paa stor- 
veien og hjem til Hosaas. 

Disse bukkene hadde han dressert til mange 
slags kunster. En dag mens student Hovde holdt 
skole for Sina, tror jeg det var, h0rtes "trip", 
"trap", "trip", trap" ute i gangen og opover trap- 
pen. Op farer d0ren til skolerummet og ind kom- 
mer Christian ridende paa den ene bukken, til for- 
faerdelse for baade laereren og Sina, som s0kte at 
redde sig ved at klyve op paa bordet. For de kjendte 
bukken; den var olm og benyttet anledningen, naar 
den gaves, til at stange. Det fik s0ster Anga.er- 
fare da hun var uforsigtig nok til at gaa i gaarden, 



Christian Keyser Preus 49 

mens den gik 10s der ute. Du verden for moro 
Christian hadde med de bukkene. 

For mig var altid Christian idealet av en kjaek 
gut. Hvad han gjorde, var det mit h0ieste 0nske 
at kunne gj0re efter. Da jeg blev stor nok, fik jeg 
ogsaa et par kollete saubukker, som jeg skulde 
"braekke" til at kj0re med. Jeg laget slaede, saelet0i 
og alt tilbeh0r. Men det endte for det meste med 
"runaway" for mig, til jeg blev lei av at "fixe" paa 
den ramponerte slaeden og gav op. 

En god bror 

Mot os s0skende var Christian en god bror, snil 
og hjaelpsom. Student Hovde bygget Sina et litet 
lekehus. Sina var altid blid og snil — den snille- 
ste i hele s0skendflokken tror jeg — og meget hus- 
lig. Utenfor hendes lille hus var der kj0kkenhave 
og blomsterhave. Og inde var m0bler, "dishes" og 
alt som h0rer til et velordnet hus. Der kokte og 
stekte hun og der laget hun fl0telapper med syltet0i 
paa. Men da kan det nok haende at vi gjerne kom 
paa bes0k. Christian ogsaa. Men han glemte ikke 
at hun var snil med ham. Da lekehuset skulde flyt- 
tes fra vestsiden av haven til 0stsiden, hvor det var 
lysere og penere, hjalp Christian at faa det gjort. 
Ved hyrekarenes og gamle Iver Leelands hjaelp, 
blev huset laesset paa en kubberulle og okseteamet 
spaendt for. Hyrekarene og gamle Iver st0ttet hu- 
set paa begge sider, Christian kj0rte okserne, og vi 
andre hang paa utenfor eller sat inde i huset. 

Som et traek der viser hvor snil han var mot os, 
kan jeg ikke undlate at naevne f0lgende : Han hadde 



50 



Christian Keyser Preus 



arbeidet haardt hele sommeren baade i h0iing og 
harvesten i ferien, da han kom hjem fra Luther 
College, og til Sinas konfirmation tok han alt han 
hadde tjent og kj0pte hende et nydelig guldur med 
guldkjede. Ved en fest man holdt for mig i Vor 




SPRING PRAIRIE KIRKE, HVOR C. K, PREUS BLEV KONFIRMERT 

(1867) 



Frelsers kirke i Minneapolis for nogen aar siden, var 
Christian tilstede. Han blev opfordret til at si no- 
gen ord. Han fortalte om vort hjem og vor barn- 
dom og naevnte da som en kompliment til mig, for- 
moder jeg, at han kunde ikke erindre at der hadde 
vaeret traette eller hadde faldt et ord mellem os 
br0dre. Det var sandt; men det var fordi han al- 
tid hadde vaeret saa god en bror. 



Christian Keyset Prens 51 

Christians konfirmation og Norgestur 

I 1865 eller 66 blev han konfirmert, noget som 
han tok alvorlig. Saa i 1866 og 61 reiste hele fa- 
milien til Norge paa grund av mors svaekkede hel- 
bred, og tilbragte et aar der. Der laerte Christian 




CHRISTIAN K. PREUS (18GG) 



at kjende en haerskare av onkler og tauter, grand- 
onkler og grandtanter og et mylder av faettere og 
kusiner. Omgangen i alle disse pene og hyggelige 
familier samt alt det han paa reisen h0rte og saa, 
hadde selvf0lgelig stor betydning for hans utvik- 
ling. 

Da vi kom tilbake i 67, reiste han til Luther 



52 Christian Keys er Pr ens 

College. Barndommen var forbi og guttedagene 
begyndt. Men han blev den samme i sind og i faerd. 

Naar Christian blev den han var i sind, mun- 
ter, snil og from, saa skyldtes vel det for en ikke 
ringe del mor, som i sine breve bragte hjemmet til 
ham med dets vernende indflydelse. Jeg vedfoler 
et av hendes brev, som Christian selv har opbevaret 
gjennem hele livet: 

"Skjaertorsdag '69. 
Min inderlig kjaere Christian! 

Rigtignok sendte jeg dig brev for et par dage 
siden, d. v. s. en sang med nogen ord paa; men 
iaften faar du faa et ordentlig brev. Jeg har taenkt 
saa meget paa din altergang. Gik du til alters ih0st, 
og har du gaat til alters ivaar? Hvordan er det 
med guttene paa skolen — taler de til laererne der- 
om naar de f*0ler trang til at nyte nadveren? Alt- 
for svak er vor tro og mange, mange er vore synder. 
Hvad tid er der naar vi ikke traenger til bestyrkelse 
i vor svake tro? Og det, det velsignede naademid- 
del, for hvilket vi maa love og prise Herren alle 
vore livs dage. Kjaere gutten min, erkjend dine syn- 
der og bruk sakramentet flittig. Det for0ker kjaer- 
ligheten og styrker troen og haabet. Aa, se din 
kjaere frelser, der han gik i d0den for os ! Maatte 
altid hans d0d for os staa os for ole og bringe vore 
hjerter til at braende av tak og pris og inderlig anger 
over vore synder. Saa har vi da det velsignede 
sakramente til besegling paa vore synders forla- 
delse. 

Jeg vilde nok gjerne skrive litt mer, men det er 
sent og jeg har ikke mer blaek nede. Om Larsen 
reiser — lav faerdig et brev til "Tanta" Henriette 



Christian Keyset Preus 



53 



— begynd straks. Du har vel ingen penger nu? 
Er der noget du vil ha fra Norge? Hvordan le- 
ver fru Siewers? Hils dem begge fra mig. 

Du hilses hjertelig fra Carl og alle s0skende som 
ogsaa fra "Mymy" — stakkar hun er syk idag. 
Du maa ikke glemme at sende hilsen i dine brev. 




% *' 



CHRISTIAN OG SINA OG ANGA OG J. W. PREUS (1! 



Hun sp0r altid efter den lille opmerksomhet. Vi 
har faat fotografi av onkel Wilhelm P. Brevet skal 
du faa naar papa har laest det Det er en hel reise- 
beskrivelse. Skriv snart til din 

Mama. 
Hils Brandts!" 



54 



Christian Keyser Prens 



Tak 

Min s0ster Anga, nu fru D. Kvaase i Chicago, 
bad mig f 0ie til i denne barndomsbeskrivelse av 
Christian en tak fra os to, som nu er de eneste gjen- 
levende av S0skendflokken. Det gj0r jeg saa inder- 
lig gjerne. Den lille blomst vil jeg gjerne ha flet- 
tet ind i denne boks mindekrans, hvis bokens redak- 
t0r tillater det. 

Tak da, Christian! Tak for alt, helt fra vi var 
smaa ! 




J. W. PREUS, MRS. J. NORDBY, MRS. D. KVAASE 
C. K. PREUS (19K5) 



III. SKOLEDAGENE 

J. NORDBY 

Ved Luther College 

CK. PREUS graduerte fra Luther College med 
• klassen 1873. Han begyndte dog ikke sko- 
len sammen med denne klasse. H0sten 1868 opf0- 
res han som medlem av Quinta, og det heter at 
han da hadde vaeret fravaerende fra skolen to 
aar. Hans far, formand H. A. Preus, hadde nen> 
lig h0sten 1866 foretat en reise til Norge, og hele 
familien blev med. Det var grunden hvorfor C. K. 
Preus's skolegang ved Luther College blev avbrutt, 
og hvorfor han i 1873 graduerte med vor klasse. 

Luther College var paa den tid da vor klasse 
gjennemgik skolen, i mange maater noksaa forskjel- 
lig fra hvad det senere blev. 

For det f0rste var det nu den gamle, kjaere 
bygning fra 1865. Den s0ndre fl0i blev opf0rt se- 
nere, i 1874. Og skj0nt vi dengang syntes det var 
en stor og staselig bygning med storartede bekvem- 
meligheter, som efter vort skj0n maatte kunne til- 
fredsstille naersagt alle fordringer, saa vil dog en 
sammenligning med det senere nye college, opf0rt i 
1890, vaekke forundring. 

Vi hadde de store klassevaerelser paa f0rste og 
anden etage. De var ogsaa vore studervaerelser, og 
vi var saa mange som 12 a 15 gutter som bodde der. 
En tilsynsmand blev av laererne utnaevnt for hvert 



56 



Christian Keyser Prens 



vaerelse. Han skulde holde god husorden, og ve 
den som av en eller anden grund negtet at lystre 
denne embedsmand. Han blev straks meldt og fik 
velfortjent irettesaettelse med mere. 

I alle disse studervaerelser var der store ovner, 
og opover de lange trapper til f0rste og anden etage 




DEN GAMLE BYGNING 



maatte vi baere hver eneste vedpinde som skulde laeg- 
ges i ovnen. Vi hadde efter tur hver vor uke til at 
holde vaerelsene i orden og sp'rge for opvarmingen. 
Paa den maate beh0vde vi dengang intet gymnastik- 
lokale. Istedet hadde vi vedsagning, vedbaering og 
om vinteren ret ofte ogsaa vandbaering like nede fra 
elven. 

Naar vi om morgenen kom ind i vaskevaerelsene 
nede i basementet i vintertiden, var det ofte saa 



Christian Keyser Pre us 



57 



koldt som i en iskasse, og ofte var vandr0rene til- 
frosne, saa det blev nok ikke lang tid vi tilbragte 
derinde. 

Baade morgen- og aftenandagten holdtes nede i 
spisesalen, og fra 0verste etages sovevaerelser var 
der om morgenen altid et svare kapl0p for at komme 
tidsnok ned for navneopropet som var f0r andag- 





LUTHER COLLEGE, 1872 



ten. C. K. Preus var uten tvil den som vandt pri- 
sen. Han kunde bli liggende i sengen indtil anden 
klokke ringet og allikevel komme itide; sommeti- 
der haendte det at han svarte til sit navn netop som 
han kom i d0ren. Han kunde l0pe ned over trap- 
pene og paa samme tid fuldf0re sin paaklaedning 
Men ikke kan jeg huske at han kom for sent en ene- 
ste gang. 

Med hensyn til maaltidene saa var det jo ikke 



58 Christian Keyset Preus 

at vente stort bedre eller mere end det vi fik; ti 
betalingen for hele skoleaaret var blot 60 dollars. 
Saa det var billig "board", og "tuition" betalte vi 
heller ikke. Men naturligvis hadde vi flere gut- 
ter som hadde overdrevne fordringer og som altid 
fandt feil og klaget. Isasr var det sm0rret det gik 
ut over. Og det maa ogsaa ha vaeret av mindre 
god kvalitet, somme tider ialfald; ti et kirkeraads- 
medlem som dengang var elev ved colleget, gjorde 
i et m0te for ikke lang tid tilbake den dr0ie paa- 
stand at dersom en farmer hadde brukt saadant 
sm0r til vognsm0ring, vilde han uten tvil ved an- 
komsten til Decorah ha blit arrestert. Saken var 
at fra menighetene naermest Decorah blev der og- 
saa git sm0r til collegets husholdning, og som be- 
kjendt er det ikke hver mands, heller ikke hver ko- 
nes sak at lage godt sm0r. 

Det haendte flere ganger at der var stormende 
m0ter nede i spisesalen naar prof. Larsen skulde 
h0fe og avgj0re klager angaaende maten, specielt 
angaaende sm0ret; men jeg kan ikke huske at C. K. 
Preus en eneste gang var blandt insurgentene. Og 
han som var formandens s0n og hadde vaeret blandt 
fine folk i Norge, han burde jo ha like saa god smak 
og like saa god greie paa sm0r som nogen anden. 
Hadde vi ikke i alle andre ting hat saadan ubegraen- 
set tillid til og h0iagtelse for prof. Larsen, saa er 
jeg bange for at vi (ialfald for sm0rets skyld) vil- 
de ha avsat ham. Men allikevel, om det skulde 
ha kommet dertil at vi skulde ha stemt derover, — . 
jeg f0ler mig forvisset om at neppe en eneste en 
vilde ha stemt for hans avskedigelse. 

Den stakkars husholder og hans hustru fik nok 



Christian Keyset' Preus 59 

mangen gang h0re knur og klage fordi maten ikke 
var god nok, og det kunde ikke andet ventes end 
at de maatte lette sine hjerter for prof. Larsen. 
Men dette bragte dem neppe mere paaskj^nnelse og 
kjaerlighet blandt guttene. Det er derfor slet ikke 
at undres over at husholderposten noksaa ofte skif- 
tet indehaver. I vor tid hadde vi f0rst Gulbrand 
Lomen og hustru, saa hr. Cr0ger og hustru, saa 
Ole Larsen og hustru, alle sammen saerdeles dygtige 
og velmente mennesker; men ikke alle kunde "get 
along with the boys" like godt. C. K. Preus syntes 
mere end nogen av os andre at "vaere i kridthuset" 
hos den ene av husholderne, og som ventelig var, 
misundte mange ham dette. 

Husordenen var: Kl. 6 om morgenen ringet 
klokken for f0rste gang; en halv time senere var 
morgenandagt og derefter frokost. Saa laesetid til 
klokken 8.30 og efter en halv times fritid, da vi 
skulde gj0re vore vaerelser istand, var der klasser 
fra 9 — 12. Til middag hadde vi 2 timer, saa klas- 
ser fra 2 — 5. Saa fri til kl. 7, og fra 7 — 9 laese- 
tid. Kl. 9 var aftenandagt, derefter skulde de yngre 
gutter tilsengs, men de andre kunde faa vaere oppe 
til kl. 10. Det var strengt forbudt at vaere oppe 
laengere end til kl. 10; men om morgenen kunde vi, 
om vi vilde, staa op kl. 3 eller 4. Dog tror jeg 
ikke at ret mange gjorde bruk av denne tilladelse. 

I middagshvilen og i frikvarterene blev vi til- 
holdt at vaere ute og traekke frisk luft. Boldspil 
var da vor gildeste sport, og C. K. Preus var den 
navngjetne "shortstop". Forresten var han ogsaa 
framifra i kapl0p og gymnastik. Vor faelles ven, 
Lars Reque, var den som f0rte an i al mandig daad 



60 



Christian Key ser Preus 



og nyttig legems0velse, og til ham saa vi alle op 
som til vort ideal. 

Dengang var de fleste av elevene voksne, staute 
karer, og vi yngre skulde naturligvis ligne dem. Men 
ikke altid var dette saa rosvaerdig, for eksempel 







i — «! ■--■ _.. 
1 


| ft 



DET F0RSTE "BASEBALL TEAM" VED LUTHER COLLEGE (1872) 

Medlemmene var: I. G. Monson, S. Weeks, H. Johnson, L. Rothe, 

A. Torgerson, G. Lomen, 0. Mandt, Helgesen, C. K. Preus. 

naar det gjaldt bruken av tobak. Ingen under 18 
aar hadde tilladelse til at r0ke tobak; men for mange 
av os var det slik at forbuden frugt smakte bedst, 
og ikke faa av os maatte mangengang staa tilrette 
derfor. Men med mit vidende var C. K. Preus al- 
drig blandt disse. Forsaavidt kunde han jo ogsaa 
vaere undskyldt, som det heller aldrig senere var 
ham mulig at laere denne av mange saa yndede kunst. 
Paa den tid var det at'sangen, og specielt fler- 
stemmig sang, tok et opsving ved colleget. Der blev 
nede i byen engang holdt koncert av nogen norske 
sangere fra La Crosse, Wis., og de sang fortraeffe- 



Christian Keyser Preus 61 

lig. Dette gjorde at vi tre som bodde i prestegaar- 
den (pastor N. Brandts hus) allerede dagen efter 
begyndte at ©Ve os for at gi koncert borte paa col- 
leger Og den snilde, uforglemmelige fru Brandt 
skaifet fra sine gamle gjemmer mange sangnumre 
til os. 

Tiden kom da den f0rste, storartede koncert 
skulde holdes i Luther College. C. K. Preus skulde, 
likesom hr. Anundsen ved koncerten nede i byen, 
vaere vor impressario. H. B. Hustvedt skulde vaere 
d^rvogter og se til at alle betalte den fastsatte en- 
tre ay 5 cents. Prof. K. Bergh blev vistnok tilbudt 
at gaa ind frit, men det vilde han aldrig anta, saa 
Hustvedt maatte la ogsaa ham betale 5 cents, ellers 
vilde han ikke vaere med. Da koncerten var omtrent 
faerdig til at begynde og vistnok alle sat i stor for- 
ventning, kommer C. K. Preus baerende paa et stort 
fat eggedosis, som vi sangere skulde saette tillivs for 
at faa rigtig god og klangfuld stemme. Vi hadde 
henne i det ene hj0rne avdelt et litet rum; men for- 
haenget for dette var saa gjennemsigtig at forsam- 
lingen kunde betragte os under spisningen av vor 
eggedosis. F0r den egentlige koncert blev der selv- 
f0lgelig en anden med lattersalver, haandklap og 
mange slags bemerkninger og tilrop. Men den som 
greidde det hele, og som ikke stod forlegen for svar 
og forklaringer, var C. K. Preus. 

Senere blev vi en sangforening paa 16 eller 18. 
Den kaldtes "Idun". For at kunne 0ve os for os 
selv, gav pastor Brandt, som underviste i sang, os 
fri fra hans timer. 

Ole Bull skulde for f0rste gang gjeste Decorah. 
Det var en begivenhet, og alle norske vilde gj0re sit 



62 Christian Keyser Preus 

bedste for at sere ham. Oppe i colleget var banket 
for ham, og nede i byen storartet "reception". 

u Idun" sang paa begge steder. Vi hadde 0vd 
os til perfektion. Pastor Brandt hadde laget litt 
paa Welhavens digt til Ole Bull. Vi hadde laert 
baade ord og musik utenad. Og da vi stillet os 
op i en halvcirkel like overfor Ole Bull, og N. F0rde 
gav os tonen, var der nok bankende hjerter og gl0- 
dende kinder. Men det gik godt. Straks vi var 
faerdig kommer Ole Bull hen, griper F^rdes haand 
og med taarer paa kind takker han for sangen. 

Flere ganger gjorde "Idun" utflugter til baade 
Spring Grove og Calmar, til Big Canoe og Wash- 
ington Prairie, hvor vi sang ved gudstjenestene. 
Og saa hvert aar naar 17de mai-festene blev feiret, 
gjorde "Idun" god tjeneste, og altid var C. K. Preus 
med. 

Fru Brandt gjorde meget for os; indb0d os ef- 
ter tur til kaffe, og naar hun hadde fremmede, skul- 
de vi, som hadde vort vaerelse i prestegaarden, al- 
tid "komme ned" i stuen og synge. Der hadde vi 
ogsaa sang0velser for "Comitia Dumriana", og C. 
K. Preus var altid med. 

I den tid stod Luther College i naer sagt alles 
bevissthet som presteskole, saa de som skulde til 
Luther College, ventedes med tiden at bli pre- 
ster. Mange av os kom der ogsaa med de tanker og 
i den hensigt, og jeg er viss paa at C. K. Preus var 
blandt disse. 

Paa en undtagelse naer var jo alle laererne, da 
vor klasse begyndte, prester, og allerede dette hadde 
ikke saa liten dragelse for os I den retning. Under- 
visningsplanen var ogsaa anlagt paa at forberede 



Christian Keyser Preus 63 

elever til at opta det teologiske studium ved Con- 
cordia Seminar i St. Louis, Mo. Laur. Larsen, N. 
Brandt, F. A. Schmidt og Lyder Siewers var lae- 
rer-k'ollegiet. Senere fik vi ogsaa G. Landmark, K. 
Bergh og J. D. Jacobsen, og pastor V. Koren ikke 
at forglemme. 

I bekjendtgj0relsen fra 1869 for optagelse av 
elever heter det: "For det tilfaelde at mangel paa 
rum skulde gj0re det umulig for os at opta alle dem 
som ellers for deres vidnesbyrds skyld kunde op- 
tages, vil der ved avgj0relsen bli tat hensyn til (1) 
om de anmeldte uttrykkelig har bestemt sig til at ut- 
dannes til prester eller skolelaerere ; (2) hvad deres 
foraeldre, slegtninger eller de menigheter hvorfra 
de er, har bidrat til laereanstalten, og (3) om de 
har flere kundskaper end der n0dvendigvis fordres 
for optagelse. Disse ting b0r derfor omtales i 
prestenes attester." 

Det kan med sandhet sies at det var en kristelig 
og kirkelig aand og tone som gik gjennem den hele 
undervisning og praeget den ganske opdragelse. 
Prof. Larsen, som ved sin usminkede gudsfrygt, ved 
sin ubestikkelig gjennemf0rte retfaerdighetsfolelse 
og sin aldrig svigtende troskap i sin ingenlunde lette 
kaldsgjerning, kunde ikke andet end virke smitten- 
de paa os. Og med hensyn til C. K. Preus, saa var 
det ikke blot fra hjemmet paa Spring Prairie, men 
ogsaa under prof. Larsens maegtige indflydelse at 
han, den unge, begavede, kjaskke, vennesasle mand 
fra aar til aar modnedes til den sterke, kristelige 
personlighet som han senere blev for vor kirke og 
specielt for Luther College. 

Foruten ved de daglige andagter hadde vi ri- 



64 Christian Keyser Preus 

kelig undervisning i religion. Prof. Larsen sier der- 
om i 1868: "Og naar vi nu endelig tilsidst kom- 
mer til det som vi i virkeligheten under hele vor 
gjerning s0ker at stille f0rst, nemlig kristendoms- 
kundskap, da er der vel neppe noget alvorlig med- 
lem av vort kirkesamfund som ikke vil glaede sig 
ved at h0re at vi deri gir omtrent dobbelt saa 
megen undervisning som almindelig var tilfaeldet 
ved latinskolene i Norge. Vi laeser f0rst i de to 
nederste klasser Pontoppidans "Sandhet til Gud- 
frygtighet" to ganger fuldstaendig igjennem, og ved 
siden derav de historiske stykker i bibelen. Der- 
naest laeser vi i de 0vre klasser en utf0rlig tysk kate- 
kismusforklaring av en gammel bekjendt luthersk 
laerer, Conrad Dietrich, og endelig tilslut en del av 
det nye testamente paa graesk, hvilket da oversales 
til latin." 

Paa den tid hadde vor menighet i Decorah in- 
gen kirke. Det fik den f0rst i 1876, samme aar 
som Synoden blev delt i distrikter. Menighetens 
gudstjenester holdtes i colleget, i den saakaldte kir- 
kesal. Hit toget hver s0ndag morgen den ikke ube- 
tydelige kirkealmue fra byen. Pastor N. Brandt var 
sogneprest, prof. Larsen assistent, og desuten prae- 
ket noksaa ofte prof. Schmidt, sjeldnere prof. Ja- 
cobsen. Der var oftere presteordinationer og an- 
dre kirkelige m0ter. Alt dette bidrog ikke litet til 
at bevare og styrke vort forsaet at bli kirkens tje- 
nere, det embede som fremfor alle andre altid blev 
fremhaevet for os som den hellige tjeneste. 

Da prof. Larsen for f0rste gang var med os i 
klassen, sa han blandt andet ogsaa dette: "Vi ven- 
ter ikke at dere skal laere saa ret meget i de 6 aar 



Christian Keyser Preus 65 

som dere skal vaere her; men naar dere endda kun- 
de laere saa meget at dere, naar dere skal reise her- 
fra, kunde erkjende at dere intet vet, saa var me- 
get vundet." Dette syntes vi var aldeles uforklar- 
lig; vi kunde ikke forstaa det. Og naar vi hadde 
begyndt at laere litt sprog og andet, saa syntes vi at 
vi var noksaa laerde og vise. Men da nu tiden kom 
at vi skulde avslutte vore skoledage ved Luther 
College, gik det virkelig op for os at der var laer- 
dere folk i verden end vi, og at vi i grunden ikke 
visste svaert meget. Vi vilde gjerne ha fortsat nae- 
ste aar igjen. 

Til slutning kan jeg ikke undlate at anf0re no- 
get av prof. Larsens opsats i nr. 8 av "Kirkelig 
Maanedstidende" 1868. Jeg gj0r det for at vise 
at C. K. Preus, der blev prof. Larsens eftermand 
som bestyrer for Luther College, trolig delte hans 
anskuelse og samvittighetsfuldt fulgte i hans spor. 
Larsen skriver: 

"Naar derfor denne skole skal tjene kirken ved 
at skaife den laerere og dygtige menighetslemmer, 
saa er det klart at den, hvor meget vegt den end 
lasgger paa kundskaper, dog altid maa betragte disse 
som tjenendj midler til at naa hovedmaalet, hjer- 
tenes dannelse til sandt kristelig alvor baade hos 
dem som her er discipler, og dernaest hos dem paa 
hvem disse igjen skal virke ind. Dette store hoved- 
maal har skolen ogsaa allerede ved sin undervis- 
ningsplan hat for 0ie. For det f0rste, er allerede 
den grundige undervisning selv, og den flid og op- 
merksomhet som denne kraever, et kraftig dannel- 
sesmiddel, ikke blot for forstanden, men ogsaa for 
menneskets moral, for dets karakter og hjerte. Den 



66 Christian Keyset Pre us 

retter sindet paa noget hpiere end paa mat og 
drikke, penger og fortjeneste; det anstrengende 
aandsarbeide styrker og befaester ogsaa karakteren; 
den stadige opmerksomhet tugter sindet, saa at man 
laerer bedre at beherske sig selv og blandt andet f. 
eks. blir bedre istand til at anvende opmerksomhet 
naar Guds ord h0res og lasses. Men dernaest maa 
vi ogsaa laegge merke til at der i selve undervisnin- 
gens stof er meget som indvirker paa hjertet. Frem- 
for alt er dette tilfaeldet med religionsundervisnin- 
gen, ved hvilken det er Guds eget ord hvori discip- 
lene undervises, og som efter vor skoles plan skal 
vaere saa fuldstaendig at de faar et n^iagtig kjend- 
skap baade til den hele kristelige laere og til den 
hellige historic Og skj0nt det ogsaa i dette fag alt- 
for let kan ske, at kundskapen opblaeser ( 1 Kor. 
8, 1), saa er det ogsaa visst at der intet andet mid- 
del er end Guds ord til baade at gj0re menneskene 
i sandhet fromme her i verden og derpaa bringe 
dem til at naa deres h0iere bestemmelse, den evige 
salighet Derfor maa ogsaa dette middel med flid 
brukes; og for at undgaa faren for at det skal bli 
en d0d kundskap, maa det idelig anvendes paa livet, 
ledsages av formaninger og advarsler, og i det hele 
ved undervisningen behandles saaledes at disciplene 
kan likesom fole og se at det for laereren er en al- 
vorlig hjertesak, og at denne fremfor alle ting baade 
vil frelse sin egen sjael og deres som er ham betrod." 

Ved Concordia Seminar 

1873—1876 

I September 1873 kom C. K. Preus til St. 
Louis, Mo. Vor klasse fra Luther College hadde 
svundet ind betydelig siden vi begyndte der, saa 



Christian Keyser Pre us 67 

at av de oprindelige 35 var vi blot 5 tilbake som 
nu skulde opta det teologiske studium ved Con- 
cordia. 

C. K. Preus kom vistnok likesom vi andre, som 
fremmed med alt og alle i denne store by; men han 
hadde dog en stor fordel fremfor os andre. Dr. 
Walther, vor store laerer, hadde vaeret paa Spring 
Prairie; han hadde laert at kjende og beundre for- 
mand H. A. Preus og hustru, og C. K. Preus, som 
dengang var en ganske ung gut, hadde han ogsaa 
truffet. Men trods dette, — ingen av os andre 
hadde nogensinde grund til at f0le os tilsidesat; 
Walther var like god mot os alle. Ved vor ankomst 
til St. Louis blev vi straks opmerksom paa at 
selve seminarbygningen dernede kunde paa langt 
naer ikke maale sig med vort Luther College. Og 
det kunde forresten heller ikke vaere at vente; ti 
den var bygget i 1850, da missourierne saa at si 
var omtrent nykommere. 

Der var mange studenter. De kom fra Ft. 
Wayne, fra Watertown, nogen endog fra Tysk- 
land, og saa vi fra Decorah. I alt var der 200, og 
vi norske var noksaa mandsterke, alt ialt 32, 

Dengang var endnu baade den teoretiske og 
den praktiske avdeling sammen. Denne ordning 
fandtes ikke at vaere den heldigste, saa et par aar 
senere blev den praktiske avdeling flyttet til 
Springfield, 111., hvorhen da ogsaa vore norske av 
denne avdeling blev sendt. 

I seminarbygningen var der paa langt naer ikke 
rum for alle studenter, og vi norske skulde ogsaa 
bo utenfor, i leiede bygninger. C. K. Preus & Co. 
bodde i hr. klokker Ercks hus, hvor der ovenpaa 



68 Christian Keyser Pre us 

var flere st0rre vaerelser, og de 0vrige norske 
bodde litt laengere borte fra seminariet, omtrent 
4 a 6 blocks. Det var vistnok ikke saa fint og saa 
storartet som man kunde vente, naar navnene paa 
disse vaerelser var: Gimle, Valhalla, Muspelheinij 
Huttetu, osv. Men vi hadde det hyggelig, og unge, 
livsglade mennesker kunde nok holde det ut. Dette 
var da de to f0rste aar; men det tredje fik vi 
flytte ind i selve seminarbygningen. 

C. K. Preus, Olaf Mandt og jeg fik et stort og 
lyst vaerelse. F0r hadde det vaeret benyttet til post- 
office, fordi det laa saa bekvemt til for alle, like 
ved hovedtrappen paa 2den etage. Ingen vilde 
gjerne bo der, men C K. Preus fortalte Walther, 
at dersom vi 3 kunde faa det vaerelse alene, saa 
skulde vi ta det. 

Det tok naturligvis nogen tid f0rend vi kunde 
finde os rigtig hjemme blandt vore nye br0dre. Alt 
var jo saa uvant og nyt. Men det skal sies, at ty- 
skerne allesammen var svaert snilde, hensynsfulde 
og forekommende mot os. Ikke en eneste gang 
kan jeg huske at de med vidende og vilje saaret os 
fordi vi var norske. Tvertimot, de beviste at de 
mente det naar de altid kaldte os "de kjaere nor- 
ske", eller og "de kjasre norske br0dre". 

Til at begynde med var det naturligvis heist 
engelsk som var omgangssproget. Vi mente nok 
vi kunde tysk; men om vi end kunde laese og for- 
staa tyske b0ker, saa var det en anden sak naar 
vi skulde tale det. Ogsaa ved forelaesningene var 
det i f0rstningen ikke saa liketil at f0lge med. 

En velkommen hjaelp for os norske var det at 
vi, likesom de tyske studenter, blev likesom adop- 



Christian Keyser Preus 69 

tert av en av menighetenes mange eksemplariske 
familier. Der vasket man for os, der indb0des vi 
hver s0ndag, og, om vi vilde, til at vsere deres gje- 
ster, og der fik vi, isaer om der var barn, god 0velse 
i at pludre tysk; i mange familier var det det eneste 
sprog som taltes. Disse kjaere familier som paa 
denne maate antok sig studentene, gik blandt os 
ved seminaret under navnet "filister", husmoren 
blev ogsaa kaldt "vasketante". Men de var som 
forasldre mot os, og vi kan aldrig mindes dem uten 
med den st0rste taknemmelighet. Om s0ndagen, 
naar vi ikke var til den norske gudstjeneste, fulgte 
vi dem til kirke, og som regel tilbragte vi hole s0n- 
dag og s0ndags aften hos dem. 

C K. Preus's filistere het Heinrich og Katha- 
rina Heinig. De hadde ingen barn; han var apo- 
teker; de bodde i Trefoldighets menighet. De har 
gjort mere for de norske studenter i St. Louis end 
de fleste andre. De hadde et godt hjem og 0vet 
den mest storartede gjestfrihet. De var baade "or- 
dets h0rere og dets gj0rere", deres tro var virksom 
i kjaerlighet. Det var nok ikke blot C. K. Preus som 
hadde den lykke at gjeste dem og at dra store veks- 
ler paa deres gjestfrihet og godhet. Nei, de aller- 
fleste av os kom ofte der. Vi skulde dit for at 
synge naar det var geburtsdag, enten gamle bedste- 
fars eller ogsaa de andres. En av os blev liggende 
farlig syk der. Det var difterit, og han maatte ta- 
ges til hospitalet, Siden fortalte Mrs. Heinig at 
hendes mand hadde lovet hende, at if aid denne 
student d0de, skulde hun bekoste alt ved begravel- 
sen og f0lge med liket hjem til Decorah, til ved- 
kommendes mor. C. K. Preus og H. B. Hustvedt 



70 Christian Keyser Preus 

vaaket en nat over den syke, og de mente at han 
virkelig var d0d, — saa svaer var sygdommen. 

I St. Louis var der mange og store lutherske 
menigheter, som tilho'rte Missouri-synoden, og det 
var en inspiration og en oplevelse for os at iagtta 
det intense menighetsliv og den liketil storartede 
kirkelige virksomhet. Dygtige praedikanter hadde de, 
og hver eneste s0ndag var kirkene fulde. Vi hadde 
nok somme tider moro av at repetere deres utfald 
mot katolikkene, eller og at gestikulere saa vold- 
somt at prestekjolen kom "ut av lave", men vi 
kunde paa den anden side ikke undgaa at bli op- 
bygget og at hente mange idealer for vor fremti- 
dige stilling. 

Saerlig naar vor store laerer, Walther, praekte, 
— og det gjorde han noksaa ofte — da maatte vi 
alle h0re ham; og jeg tror vi kan med sandhet si 
at det h0rer med til det st^rste og det kjaereste 
Gud har forundt os, at vi har sittet ved denne 
mands fitter, baade som laerer og som praedikant. 
Vi hastet fra kirken for at komme hjem til vort 
l0nkammer. 

Men der var ogsaa en anden prest som vi satte 
overordentlig stor pris paa, det var gamle "Papa 
Brohm" som han gjerne blev kaldt. Han var en 
gammel, stilfaerdig og eiegod mand. Det var ikke 
fossens dur eller elvens brus, men det var den dype. 
rolige, maegtige flod. Han forelaeste hebraisk, og 
han var navngjeten fordi han kunde utenad alle Da- 
vids salmer. Korskirken, som laa naermest semina- 
ret, var han prest til, derhen sognet altsaa alle pro- 
fessorer og studenter. 

Ja, vi hadde ogsaa norsk menighet i St. Louis. 



Christian Keyser Prcus 71 

Den kjsere, nu hedengangne Kristian Magelssen 
hadde stiftet den i 1868. Den var vistnok ikke stor, 
og den hadde ingen egen kirke; den holdt sine 
gudstjenester i et stort tysk skolehus nede i Im- 
manuel menighet. Men den hadde regelmaessig be- 
tjening hver s0ndag, og vi norske studenter kom hit 
som regel. Prof. F. A. Schmidt, vor gamle, av- 
holdte laerer fra Luther College, var denne menig- 
hets prest. Her var det at- mange av os for f0rste 
gang skulde bestige praskestolen og holde vor f0r- 
ste prasken, og vi kommer nok den dagen ihu ! 

Vi hadde saaledes rikelig anledning, ogsaa uten- 
for seminaret til at indvinde vigtige erfaringer og 
faa vink for den store livsgjerning hvortil vi skulde 
utdannes. 

Endnu en ting vil jeg naevne. Dr. Walther blev 
staaende som prest for 3 av de st0rste menigheter, 
ogsaa efterat han var blit professor ved seminariet. 
Disse menigheter betragtedes som ett i mange hen- 
seender. De hadde faelles menighetsm0ter paa en 
stor sal nede i Trefoldighets menighet. Walther 
var formand; men det var en laegmand som var 
ordstyrer. Her var oftere m0ter, hvor isaer laere- 
sp0rsmaal skulde forhandles. Studentene hadde ad- 
gang til disse m0ter, og ingen av os syntes vi hadde 
raad til at fors0mme et eneste et. Ogsaa kirketugt- 
saker blev der behandlet og avgjort, og vi fik paa 
den maate saa mange og saa n0dvendige anvis- 
ninger paa hvorledes en ret kristen menighet skal 
ledes og anspores til ikke blot iver for den rene 
laere, men ogsaa for et i sandhet kristelig liv og 
hellig vandring i et nyt levnet. 

Her i denne store forsamlingssal hadde man 



72 Christian Keyser Preus 

ogsaa andre m0ter. Oftere var der kirkelige fester 
eller koncerter. Vi norske hadde en god sangfor- 
ening, og ved koncertene skulde de "kjaere norske" 
synge, naturligvis. Vi hadde bedre tenorer end den 
tyske sangforening; ti make til F0rdes stemme 
hadde de aldrig hat. Jo, vor sang slog an, det var 
visst, saa endog dr. Walther, da vi engang sang 
"B0n paa Havet", maatte staa op — og med fol- 
dede haender h0rte han i denne stilling F0rdes solo- 
parti. Den tyske sangforening kunde vist vaere 
fristet til at misunde os al den ros og al den applaus 
som blev os tildel. 

Ogsaa ved andre anledninger gjorde vor sang- 
forening det godt. Naar professorene hadde ge- 
burtsdag, skulde vi hen, heist om aftenen, og gi dem 
en serenade, da blev vi altid budne ind i huset, 
og kake og vin og cigarer blev vi da trakterte med. 
Engang, da vi sang utenfor Walthers hus, kom han 
straks ut, og da vi hadde sunget og gratulert, holdt 
han en morsom tale til os. Han h0rte det straks 
paa tenoren hvem der sang. 

Ogsaa utenfor St. Louis vandt de norske stu- 
denter mange gode venner. I og omkring en liten 
by ved navn Collinsville var der en stor tysk lu- 
thersk menighet, hvor mange hus og hjem var aap- 
net for "de kjaere norske". Isaer husker jeg navnene 
Wendler og Kalbfleisch. Til Collinsville, 111., 
drog vi i flok og f0lge i juleferiene og i paaske- 
feriene. Gud velsigne de mange, snilde mennesker 
som der hygget for os og viste os saa megen kjaer- 
lighet! Nytaarsaften skulde vi omkring til menig- 
hetenes faedre og synge ind det nye aar, og vi hadde 
det travelt dermed til langt ut over natten. Men 



Christian Keyset Pre us 73 

da vi nu endelig var kommet tilbake til vort logi 
og vi var i vore senger, da var et musikkorps fra 
byen kommet for at aere os med en serenade. Ved 
deres gudstjeneste i byen sang vi oftere. 

Det er let at forstaa at vi norske, efter alt hvad 
der nu er fortalt, litt efter litt blev tyskere baade i 
interesse og i sprog. Jo, vi likte os meget godt 
blandt vore nye br0dre. Og var der nogen av os 
paa hvem dette saerlig kunde merkes, saa var det 
C. K. Preus; han var snart en god tysk missourier, 
som kunde tale deres sprog like saa fort som han 
kunde tale sit eget. Og tyskerne viste sin paaskj0n- 
nelse for dette. Flere ganger blev han valgt til ord- 
styrer for "Coetus" eller det samlede studenter- 
skaps m0ter. Men allermest derved at C. K. Preus 
blev valgt til "Inspector der Eszsal", opsynsmand 
i spisesalen. Det var et stort og vigtig embede. 
Han maatte motta klager over maten og pr0ve at 
formilde de utilfredse, og lykkedes ikke dette, saa 
maatte han bringe saken like til "die Aufsichts- 
beh0rde," seminariets tilsynskomite. Men tyskerne 
var n0isomme ; der var ingen slike stormende op- 
trin dernede, som dem vi kjendte til fra Decorah, 
og det uagtet sm0ret og "sauerkrauten" og kj0tet 
fik nogen av os norske til at forlate spisesalen no- 
genlunde snart. 

Men endnu staar tilbake at fortaelle om det al- 
lervigtigste, om laererne og om undervisningen i de 
forskjellige discipliner. 

Fakultetet bestod dengang av Walther, A. Cra- 
mer, Schaller, Guenther, F. A. Schmidt og Brohm, 
presten for Korskirken. Vor fornemste laerer uten 
sammenligning var Walther. Hans vigtigste fag 



74 Christian Kevser Pr 



cus 



var dogmatik eller troeslaere. Baier het den latin- 
ske laerebok. Av alt det vi laeste og skulde forbere- 
de os paa, var Baier f0rst og Baier sidst Vi blev 
eksaminert paa latin efter laereboken vor, men alle 
bibelsteder skulde vi citere paa tysk. Ja nu kom det 
vel med at vi i Decorah hadde hat den dygtige latin- 
laerer G. Landmark, og at vi godt og laenge hadde 
anvendt tid og flid paa dette sprog. Men den kir- 
kelige latin, eller munkelatin, er jo ikke saa forfaer- 
delig vanskelig, og uten skryt og selvros saa maa 
jeg si det at vi norske stod ikke tilbake for tyskerne 
hverken i latin eller i de andre d0de sprog. Disse 
timer da vi (i 2 aar) laeste Baier, vil altid bli ufor- 
glemmelige for os. Walthers store personlighet, 
hans indgaaende behandling av alt, hans r0rende 
holagtelse for Guds eget ord, hans sterke overbe- 
visning, hans store ydmyghet, hans uhyre belaesthet 
og laerdom, — altsammen maatte samvirke til den 
maegtigste indflydelse baade paa vor forstand, f0- 
lelse og vilje. 

Og med det samme maa jeg naevne hans pasto- 
rale undervisning for prestene i deres livskald 
og embedsgjerning. Den file vi det tredje aar. Vi 
frydet os til hver eneste time. INu mere end no- 
gensinde gik det op for os hvor usigelig herlig, men 
dog hvor uendelig ansvarsfuld den hellige tjeneste 
er, og det er mig ufattelig hvorledes en vantro og 
verdsligsindet kandidat, efter alt hvad her blev os 
indprentet, kunde vove at gaa ind i prestegjernin- 
gen. 

Endnu maa jeg naevne Walthers "Luther-timer". 
De var for alle klasser. De holdtes om aftenen, et 
par ganger hver maaned. Der behandledes i fore- 



Christian Keyser Preus 75 

drag emner som : retfserdiggj^relsen, forskjellen 
mellem lov og evangelium, kiliasme, etc. Mange 
av disse foredrag er utkommet i bokform, og ingen 
kan lasse dem og studere dem uten at h0ste rik vel- 
signelse derav. 

Hermeneutik, d. e. regler for den rette utlaeggelse 
av den hellige skrift, blev ogsaa forelaest av Wal- 
ther. Saa det kan nok forstaaes hvorfor hans timer 
var for os de vigtigste. 

Mens det kunde haende i de andre laereres timer 
at nogen av de tyske studenter (aldrig de norske) 
var uopmerksomme og soVnige, saa haendte aldrig 
saadant naar Walther var paa katedret Ikke en 
eneste gang kan jeg huske at han behoVde at tale 
til nogen i klassen, utenom det at studere, baade 
studere bedre og flittigere, og isaer var det selve bi- 
belen vi skulde lsese sent og tidlig. 

Vi norske hadde nogen saerskilte timer for os. 
Prof. Schmidt underviste os i kateketik og i praeke- 
metode, og det kom vel med at vi hadde disse ti- 
mer; ti ellers hadde vi naersagt blit altfor tyske. 

De andre laerere underviste i de ellers alminde- 
lige discipliner ved en luthersk teologisk laerean- 
stalt; men nu skal jeg ikke naermere gaa ind paa at 
omtale deres undervisning. 

Var der noget fag eller nogen teologisk disci- 
plin som file stedmoderlig behandling, saa var det 
selve skriftfortolkningen, eller eksegesen. Derav 
fik vi altfor litet. 

En ting maa jeg endnu nasvne. Vi var svaert 
flinke til at skaffe os b0ker. Naar vi hadde "En- 
cyclopaedic og Metodologi" og fik h0re om disse 
store verker som de gamle lutherske teologer hadde 



76 



Christian Ke'yser Prens 



utgit; naar disse verker blev, hvad de visselig for- 
tjener, rost og anbefalt, saa blev der en formelig 
mani blandt os til at faa fat i disse, likemeget hvad 
de kostet, og likemeget enten vi kom til at laese 
dem eller ikke. Bokhandlerne i St. Louis hadde 
storartet avsaetning paa de gamle "skinker" som de 
importerte fra Tyskland. C. K. Preus og hans va> 
relseskamerater var vistnok mere angrepet av denne 









3 


K 


. i 




fy 

L 


' 


W 




i* 1 







DE NORSKE GRADUENTER FRA CONCORDIA SEMINAR I 1876 

Fra venstre til h0ire: J. Nordby, H. B. Hustvedt, 

C. K. Preus, N. F0rde, A. R. Rystad. 

syke end mange andre, og de som har set hans bok- 
samling vil indr0mme at han vilde hat mindre at 
flytte paa om de mange gamle b0ker var forblit i 
St. Louis. 

Av det som nu er fortalt kan man saa omtrentlig 
slutte sig til med hvilket utbytte av det treaarige op- 
hold ved Concordia Seminar den laerelystne, evne- 
rike og flittige C. K. Preus kunde dra bort. 



Christian Keyser Preus 77 

Jeg husker saa godt eksamen. Underlig at in- 
gen av den hele klasse kunde besvare det sp0rsmaal : 
hvilken artikel i den augsburgske konfession handler 
om retfaerdiggj0relsen. 

Men saa bedst av alt husker jeg Walthers sidste 
ord til os : "Nu er I altsaa, mine kjaere, unge ven- 
ner, faerdige til at gaa ut i Herrens vingaard, til ar- 
beide for himmelen. Lov mig nu en ting sikkert o& 
visst: Gaa aldrig ned av praekestolen f0rend I klart 
og tydelig har forkyndt det vigtigste av alt : Tro paa 
den Herre Kristus, saa skal du bli frelst; hvis ikke 
er du i evighet fortapt og ford0mt. Husk paa at 
dere kan ha mangen en blandt eders tilh0rere som 
for sidste gang har anledning til at h0re frelsens 
evangelium." 

Da vi efter andagten nede i aula kom op paa 
vort vaerelse, la der sig vemod i vor sjael, og vi 
faeldte taarer. Der var baade sorg og glaede. Sorg 
fordi vi nu maatte forlate det kjaere Concordia og 
de trofaste laerere; glaede fordi vi nu ved Guds 
naade hadde naadd det som var maalet for vort op- 
hold der, at bli laert av Gud til den helligste og st0r^ 
ste tjeneste i verden. Vi var blit candidati theolo- 
giae (teologiske kandidater), og C. K. Preus med 
bedste karakter. 



IV. PRESTEN 

O. E. Brandt 

COM prest hadde Christian Preus £odt at slegte 
^ paa. Hans far, Herman Amberg Preus, hadde 
vaeret prest i 25 aar og stod i sin fulde manddoms- 
kraft da s0nnen i 1876 begyndte sin prestelige virk- 
somhet som hans kapellan. Og gamle Preus var 
stor just som sjadehyrde og praedikant. Det som 
gjorde ham til synodeformand var maaske ikke saa 
meget hans sunde omdo'mme, hans klare indsigt i 
de kristne grundsandheter og hans fasthet i gjen- 
nemf0relsen av dem. Nei det avgj0rende, det som 
skapte almindelig tillid til ham, saa kirkefolket 
gang paa gang kaaret ham til leder, var vist hans 
retskafne kristensind, hans nidkjaerhet og visdom i 
sjaelesorg og hans rene evangeliske forkyndelse. 

Bedre forberedelse for ret evangelisk preste- 
gjerning kan man vanskelig taenke sig end at faa 
vokse op under en far som av dem der kjendte ham 
bedst, blev agtet vaerdig til det herlige eftermaele : 
"Der kan vaere de som regnes for stjzfrre talere end 
H. A. Preus, men jeg kjender ingen som kan male 
Kristi kjaerlighet til synderen saa dragende og lok- 
kende som han." 

Gamle Preus gik saa helt op i sin kaldsgjerning 
at det maatte bli ham en hjertesak at vie sine s0n- 



Christian Keyser Preus 79 

ner til ordets tjeneste. H0iere livsmaal, sa han 
ofte, kunde ingen saette sig end at bli en medfrelser 
med Kristus. Al den opdragelse Christian file i 
hjemmet, tok da sigte paa prestegjerningen. 

En prest maa f0rst og fremst vaere en kristen. 
Derfor maatte Kristi ord raade i al faerd og praege 
al undervisning, Kristi hjerte banke i al tugt og 
formaning. I prestegaarden skulde b0n vaere den 




TR.E GODE VENNER 
C. K. Preus, O. E. Brandt, Joh. Ylvisaker. 

n0kkel som aapnet hver dag, og b0n vaere laasen 
som lukket den igjen. 

Gamle Preus holdt saa n0ie paa disse grundsaet- 
ninger at han ikke sendte sine barn paa statsskolen, 
men holdt laererinde for dem. Man file heller spare 
paa mat og klaer end vaere n0isom naar det gjaldt 
aandelig f0de. Selv la han og hans begavede hu- 
stru undervisningsplanen tilrette og f0rte tilsyn med 
dens gjennemfo'relse. Bibel, katekisme, forklaring 
og salmebok maatte barnene f0rst bli hjemme i. 
Saa kunde de 0vrige fag som traenges for det bor- 
gerlige liv, komme til sin ret. 

Til prestegaarden var det lagt en ganske stor 
landeiendom. Der maatte leies hjaelp til at dyrke 



80 Christian Keyser Preus 

akeren og stelle med hester og buskap. Den stor- 
slagne gjestfrihet som blev 0vet, gjorde det ogsaa 
n0dvendig at holde tjenestefolk i huset. Men tje- 
nerskapet maatte b0ie sig for Guds ord! Der blev 
ikke tale om at leie personer som ved ord eller eks- 
empel kunde volde barnene skade. Flid og orden 
skulde der vaere; men de som gjorde sin pligt i 
gudsfrygt blev ogsaa behandlet med hensynsfuld- 
het, noget nasr som lemmer av familien. Og bar- 
nene blev tidlig vaennet til at hjaelpe med i arbeidet. 

Allerede som smaagut aabenbarte Christian det 
praktiske grep og den ubetvingelige virketrang som 
praeget al hans faerd siden. Han straevet villig med 
farens blomster og morens gr0nsaker. Mest elsk 
la han dog paa husdyrene, og han blev siden navn- 
gjeten i settlementet som den der forstod sig bedst 
paa kreaturavl og opdraetning av race-hester. 

Han tok ogsaa fat paa det tyngre farmarbeide 
"uten votter" og kunde snart maale sig med hvil- 
kensomhelst ungdom i h0ionnen og harvesten. 
Traengte naboene arbeidshjaelp, stod han straks til 
tjeneste, og der gik det ord om ham at han var 
rap paa foten og snar i vendingen som faa. Ef- 
terat han var blit voksen, gik han i spidsen med 
indf0relse av "blooded stock" i egnen, og erfarne 
farmere s0kte ofte hans raad i praktiske sp0rs- 
maal. Hvad en intelligent og velstaaende tysk nabo 
sa om ham, er blit et mundheld paa Spring Prairie: 
"Der Minister ist klug in alien Dingen," d. e. 
"Presten forstaar sig paa alting". 

De tidlige ungdomsaar gik dog ikke helt op 
i skolearbeide og gaardsstel. Der vanket ogsaa sund 
lek og anden adspredelse. Skj0nt Christian ikke 



Christian Keyset' Prens 81 

gik paa samme skole som de andre barn i nabo- 
laget, var der fuldt op av anledninger til at komme 
sammen med dem. Og det dr0ide ikke laenge f0r 
de alle saa op til ham som h0vding. Det lysner 
endnu i 0inene naar de aldrende maend og kvinder 
som vokste op med ham fortaeller om de glade sam- 
menkomster paa "sletten", den store graesplaen bor- 
tenfor prestegaarden. Hvad det saa end gjaldt — 
kapl0p eller ryggetak, boldspil eller "tredje mand 
i vinden" — Christian var f0rstemand og sjaelen i 
laget. Sterk og smidig var han som en ungbj0rn, 
aapen og kameratslig, munter og freidig. Men det 
som man mindes bedst er, at han aldrig for op i 
sinne eller indlot sig paa traette eller krangel eller 
ukvemsord. Vilde nogen vaere lei eller voldsom, saa 
var det Christian som smilende, men behersket og 
bestemt, bragte alt i det rette gjaenge igjen. 

Man fortaeller endnu paa Spring Prairie om de 
store gutteprocessioner Christian i tolv aars alderen 
eller deromkring fik istand paa nationale festdager. 
Det var under borgerkrigen, og Christian fungerte 
som kaptein i selvlavet uniform med soldaterlue, 
og f0rte an med stor vaerdighet, et traegevaer i den 
ene haand og et stort stjernebanner i den anden. 

En vinter laerte han to bukker op til at traekke 
slaede og drog saa rundt fra farm til farm for at 
gi barn en forn0ielig slaedetur. Allerede i den alder 
fik han ogsaa ry som en flink jaeger. Tarvelig og 
ensformig som levemaaten paa landet var i de dage, 
var det en velkommen avveksling naar han kom 
traekkende hjem med deilig fuglevildt eller harer. 

Men dygtig og energisk som han var, selvskre- 
ven leder blandt sine kamerater, blev han -aldrig 



82 Christian Keyser Preus 

kry eller "stor paa det". Han var en lydig son, 
beskeden i al sin faerd, glad i at glaede andre. Intet 
under at han stod holt i menighetsfolkets yndest. 
Alle var enig om at Christian var en ungdom som 
ikke var faldt ut av daabens naade. 

Det var den evangeliske aand i hjemmet som 
fostret et saa sundt og vakkert ungdomsliv. Gud 
hadde han laert at kjende som den naadige Fader, 
der for Jesu skyld tilgav synden og vilde at hans 
barn skulde glaede sig i hans rike gaver og fremme 
sin glaede ved at dele dem med andre. Det gik 
simpelthen ikke an at bedr0ve den gode Gud ved 
likegyldighet for hans ord, ulydighet mot foraeldre, 
uhaederlig eller ukjaerlig faerd mot naesten. Og blev 
man overilet av nogen synd — hvad der desvaerre 
skedde altfor ofte — saa stod dog Guds hjerte al- 
tid aapent, fuldt av naade for den bodfaerdige. 

Dette lyse livssyn faestet sig altid mere hos 
Christian Preus. Det var ikke lovens tordensky 
som fyldte hans horisont, men naadens solskin. Aa- 
benbar synd maatte vel straffes, og isaer likegyldig- 
het mot Guds ord og vilje banlyses. Men bak alle 
skyer, det visste han, skinnet evangeliets sol, saa 
der tilslut maatte falde regnbueglans over triste 
minder om forgaaelse som over al livets sorg. 

Dyster lovmaessighet fik aldrig raaderum i hans 
hjem. Om s0ndagen, f. eks., maatte man ikke for- 
late sin egen forsamling, men gjerne hjzfre og laere 
praekenen og Guds ord. Og dog skulde bruken av 
Guds ord ikke utelukke glad faerden i Guds natur, 
uskyldig adspredelse eller anstaendig lek, men tvert- 
imot hellige alt dette, saa det ogsaa kunde tjene le- 
gem og aand til gavn og ske til Guds pris. 



Christian Keyser Pre us 



83 



Spring Prairie prestegaard ligger noksaa langt 
ute paa landet, avsides fra jernbaner og de store 
alfarveier. Man kunde taenkt at et presteemne som 
vokset op der, vilde bli holdt fremmed for folke- 
livet som det arter sig ute i verden, at han vilde 
vaere avskaaret fra anledning til at bli kjendt med 





M 
















1* -• Mm IM 


Bb fl 


B i 
H - 




I Ti$ 


«? V'<\ svfH 























FORMAND OG FRU H. A. PREUS I DAGLIGSTUEN 

de forskjellige mennesketyper som han siden skulde 
paavirke, og de mangfoldige interesser som han 
skulde adle. Men allerede i Christian Preus's ung- 
dom kom der en naesten utrolig maengde fremmede 
til hans hjem. Det skyldtes dels farens stilling, men 
end mere det ry som stod av den hjertelighet og like- 
fremhet hvormed gjester blev hilset velkommen. 
Det var et av de store centrer for vort kirkelig in- 
teresserte utflytterfolk. 



84 Christian Keyser Preus 

Personligheter fra alleslags livsstillinger laerte 
den opvakte unggut saaledes at kjende. Ikke bare 
farmere og byfolk fra de fjernere str0k indenfor 
det vidtstrakte prestekald. Heller ikke bare norsk- 
amerikanske prester og laerere, kirkeraadslemmer 
og en mangfoldighet av studerende fra vore kirke- 
skoler. Men der kom ledende maend fra andre kir- 
kesamfund; der kom journalister, laeger, jurister 
og arkitekter fra Norge som vilde slaa sig ned her 
i landet og s0kte raad desangaaende. 

Omgangen med alle disse gjester dannet ogsaa 
et vigtig led i Christian Preus's opdragelse for pre- 
stegjerningen. Vi taenker ikke naermest paa den 
spore de hyppige bes0k av dannede mennesker gav 
til end flittigere at dyrke sang og musik, til at 
saette sig end mere ind i verdenslitteraturens mester- 
verker og gj0re sig fortrolig med de nye fremtonin- 
ger paa kunstens, videnskapens og industriens om- 
raade. Vi tar ikke engang hovedsakelig sigte paa 
det utsyn han file over de kirkelige forhold hertil- 
lands og verden rundt. Nei, det som vist var av 
st0rste betydning for hans senere virke, var den op- 
laerelse han fik i menneskekundskap. Og paa grund- 
lag herav utviklet han sin merkelige evne til at om- 
gaaes folk fra alle samfundslag, paa hvilketsom- 
helst alders- eller dannelsestrin. 

Alle som kjendte ham, vet at han kunde tale 
sognemaal med sogningen og vossemaal med vos- 
singen. Faa" prester har vel saa ofte faat den ros 
av menigmand som ligger i "han er som et andet 
menneske, han". Men paa samme tid kunde han 
f0re et sprog og optraede paa en maate som vakte 
beundring i de fineste selskapskredser i Norge saa- 



Christian Keyser Preus 85 

velsom hertillands. Mange sier at han hadde sin 
styrke som menneskekjender. Andre fremhaever 
mere det at han evnet at gi isaer yngre den f0lelse 
at han stillet sig paa like linje med dem, saa de 
kunde tale fortrolig med ham som med en ven. 
I hvilkensomhelst klynge av aerbare mennesker for- 
stod han instinktmaessig, straks han traadte ind, at 
anslaa den rette tone. 

Men hvordan nu end hans venner kan uttrykke 
sig om denne side ved hans personlighet — deres 
ros har sit vaerd og sin dypeste grund i den forviss- 
ning at han vilde vaere alt for alle forat han kunde 
vinde nogen for Kristus. Det var ikke i selvisk in- 
teresse at han s0kte at vaere alle tillags. Det skal 
sies om Christian Preus at han higet efter at virke- 
hggj0 re i sit liv Pauli store ord: "Jeg s0ker ikke 
hvad eders er, men eder selv". 



Da Christian var konfirmert blev han sendt til 
"skolen i Decorah". Selvf0lgelig. Vistnok hadde 
en velstaaende slegtning i Norge tilbudt at bekoste 
hans undervisning i faedrelandet, men gamle Preus 
hadde selv vaeret med at grundlaegge Luther Col- 
lege, og ingen la mere bret paa at skolens opgave 
fortrinsvis skulde vaere at forberede for det teolo- 
giske studium. Det var derfor selvsagt at Christian 
skulde utdannes i samfundets skole. Det ligger ikke 
indenfor rammen av denne skisse at skildre s0nnens 
ophold der. Det er nok at si at han var en flink 
student, avholdt av laerere og kamerater, at ikke 
bare hans forstand blev beriket, men ogsaa hans 
kristelige hjerteliv. Hans karakter og faerd naar 
han var hjemme i skoleferiene, opmuntret mange 



86 Christian Key ser Preus 

foraeldre til at sende sine sinner til colleget. Og 
det selvegne kjendskap han file til drt klassiske kur- 
sus, styrket ham siden mangen gang naar det gjaldt 
at opretholde dette kursus som bedst svarende til 
formaalet for et luthersk college. 

Vi kan heller ikke dvaele naermere ved hans er- 
faringer som teologisk student i St. Louis. Det b0r 
dog naevnes at han ofte talte om det maegtige ind- 
tryk som dr. Walthers aandsfyldte personlighet 
gjorde paa ham. Han ansaa Walther ubetinget for 
den ypperste teolog som Gud hadde skjaenket den 
lutherske kirke i vor tid. Egte lutherdom hadde 
unge Preus laert av sin far og i Decorah. Det som 
han skyldte Walther og aldrig kunde fuldtakke ham 
for, var det dypere indblik i de lutherske grundsand- 
heter, saerlig retfaerdiggj0relsen av naade og for- 
skjellen mellem lov og evangelium, en mere bevisst 
lojalitet mot skrift og bekjendelse, et mere fast grep 
paa de frikirkelige principer og deres anvendelse. 
Aldrig kunde han heller glemme de herlige frugter 
som menighetslivet i St. Louis hadde baaret av 
Walthers og hans medarbeideres evangeliske virk- 
somhet. 



Efter vel bestaat embedseksamen i 1876 an- 
tok Christian Preus kald som hjaelpeprest for sin 
far. Han var blot henved 24 aar gammel. I den 
levnetsbeskrivelse som han forfattet til sin ordina- 
tion, angir han sin personlige stilling til embedet i 
f0lgende ord: u Den gode Gud, hvis kraft fuldkom- 
mes i skr0pelighet, har gjort den uvillige villig og 
anser den uvaerdige for Jesu skyld for vaerdig og 
lar ham idag fremstille sig til ordination med for- 



Christian Keyser Pre us 



87 



tr0stningsfuld b0n til ham hvis tjener han faar vaere, 
om at forlene ham visdom, ydmyghet og tro- 
skap i ordets tjeneste." Hvilken skj0n bekjendelse! 
Saa enkel og ydmyg, og dog saa fuldt forvisset om 
Guds kald og naade ! Der er dem som mener at det 
sind hvormed den kaldede tjener b0r traede over d0r- 




PASTOR C. K. PREUS (1876) 



terskelen til embedets helligdom, neppe har faat et 
mere fyndig og vakkert uttryk. 

Men hvortil sigter "har gjort den uvillige vil- 
lig?" Mon bare til den hellige aerefrygt som ret- 
skafne Guds barn f0ler likeoverfor det ansvars- 
fulde kald? 

Mangt tyder paa at ogsaa tanken paa de menig- 
heter som hadde kaldt ham, ytret sig i disse ord. Det 
var ikke greit for en ganske ung mand at optraede 
som sjaeles0rger i den egn hvor han var vokset op 
og for folk blandt hvem en saa fremragende kraft 



88 Christian Keyser Preus 

som hans far hadde virket i naesten en menneske- 
alder. 

Det lyder naesten som svar paa s0nnens be- 
taenkeligheter naar faren vaelger til tekst for sin 
ordinationstale : "Saaledes agte man os som Kristi 
tjenere og husholdere over Guds hemmeligheter ! 
For0vrig kraeves av husholdere at de maa findes 
tro." 

Det var vel naermest for at lette de urimelig 
store embedsbyrder som hvilte paa faren, at han 
antok kaldet; men den deilige ordinationstekst 
maatte til for at gi ham fuld frimodighet. Og disse 
Herrens ord kunde gjerne saettes som overskrift 
over hans 21-aarige virke som prest. 

Gud styrte det saa at selv de menighetsfolk som 
han hadde vaeret mest fortrolig med under op- 
veksten, ikke foragtet ham for hans ungdoms skyld, 
men laerte at agte ham som en Kristi tjener og 
husholder over Guds hemmeligheter. Skj0nt han 
ikke satte op en h0itidelig embedsmine eller stolt- 
serte omkring som en lineal i sorte klaer og hvitt 
slips, men faerdedes blandt folk fordringsl0s og jevn 
som vanlig, stod der respekt av ham. Og om man 
end ikke titulerte ham som "pastor Preus", men om- 
talte ham som u vor Christian" eller endog likefrem 
kaldte ham "Christian" som i gamle dage, saa er 
alle enig om at saadan fortrolig tale ikke kortet av 
paa aerb0digheten, men var en hyldest som kjaerlig- 
heten bragte ham. 

Gud h0rte ogsaa hans b0n om at forlene ham 
troskap som husholder. Derom er der bare en me- 
ning i hans gamle menigheter. 

Han var tro mot Gud. Han vernet om Guds 



Christian Keyser Preus 89 

hellige nadver ved en saa samvittighetsfuld bruk 
av anmeldelsen og det private skriftemaal som man 
skal s0ke lsenge efter make til. De som vilde gaa 
til alters for ham, samledes f0rst til en faelles an- 
dagt med samtale over frelsens vei og den vaerdige 
bruk av sakramentet. Dernaest kom de enkelte ind 
i sakristiet. Der kunde presten rette til hver en det 
Guds ord som just passet til hans aandelige tarv, 
for saa, efter aapen bekjendelse av synd og naade- 
trang, at meddele absolutionen. 

Og pastor Preus var tro mot Guds ord, idet 
han med alt alvor s0kte at frembaere offentlig og 
privat Guds budskap uavkortet og uforvansket og 
med skj0nsom anvendelse av lov og evangelium. 
Saa oprigtig gjaldt det for ham at bli i Jesu ord 
at han heller lot sig avsaette sammen med sin far av 
majoriteten i en menighet end fornegte en laere som 
han maatte anse for skriftens og bekjendelsens. Der 
er faldt et forsoningens skjaer over denne bitreste 
embedssorg han maatte opleve, idet denne menig- 
het har kaldt til sin prest hans aeldste s0n, som over- 
for menighetens kaldskomite erklasrte at han laerte 
just som faren. 

Han var tro ogsaa mot de menigheter som den 
Helligaand hadde sat ham som tilsynsmand over. 
"Hans ene attraa," sier en av hans medarbeidere, 
"var at frelse sjaele." 

Han visste at evangeliet alene kunde utvirke 
dette. Det er derfor betegnende at teksten for hans 
tiltraedelsespraeken var evangeliet paa anden pinse- 
dag, hvor vi har "den lille bibel", hele evangeliets 
kjerne: "Saa har Gud elsket verden at han gav sin 
s0n, den enbaarne, for at hver den som tror paa 
ham ikke skal fortapes, men ha evig liv." 



90 Christian Keyser Pre us 

Om denne praeken sier en erkjendelsesrik kvinde 
som h0rte den i to menigheter, at den gjorde et dy- 
pere indtryk paa hende end vel nogen hun har h0rt. 
Jesu Kristi kjaerlighet til synderen blev grundlaget i 
hans forkyndelse som det var i farens. 

Det viste sig snart at han godt kunde ha spart 
sig bekymringen for at hans praekener ikke vilde 
holde maal med farens. Det t0r vaere at de ikke 
formelt var saa grundige. Men han hadde den 
samme kraftige skikkelse som faren og den samme 
vaerdige optraeden. Og der var en vidunderlig klang 
og fylde i hans r0st, saa han uten anstrengelse kunde 
gj0re sig h0rt i de st0rste forsamlingshus. Dertil 
var hans stil mere flytende, hans fremstillingsmaate 
mere grei, hans sprog mere enkelt. Han hadde og- 
saa i sin forkyndelse et eget praktisk grep, en mer- 
kelig evne til at stille sig paa tilh0rernes nivaa 
og en fylde av billeder hentet fra det daglige liv. 
Det blev vist snart uttryk for menigmands om- 
d0mme hvad et gammelt menighetslem sa : "Eg 
trur han Christian biter gammeln au, eg." 

Men det var blot ved samvittighetsfuldt straev 
at han arbeidet sig frem til at bli den store praedi- 
kant. S0ndag aften, efter dagens m0ie, tok han for 
sig teksten for den f0lgende s0ndag og viet gjen- 
nem uken al den tid han kunde avse til studiet av 
den, for saa paa l0rdag, og det som regel langt ut- 
over natten, at faa praekenen skrevet. Aldrig var 
han selv tilfreds med sine praekener. Altid s0kte 
han at forbedre dem; derom vidner de mangfoldige 
rettelser i manuskriptene, saa de ofte blev naesten 
ulaeselige. 

Men just ved denne troskap vandt han altid 
laengere frem. Da han under sit sidste bes0k i 



Christian Keyser Preus 91 

Norge optraadte som praedikant, faldt der ofte ut- 
talelser som denne : "Slike praedikanter traengef vi 
i Norge." Og en fremragende norsk-amerikansk 
laege sier om ham: "Professor Preus var en over- 
legen begavelse. Jeg h0rte ham gang paa gang i 
Norge i 1914, under alle mulige omstaendigheter, 
og han var altid heldig i sine taler." 

Det laa ham meget paa hjerte at gj0re gudstje- 
nesten skj0n og vasrdig. Isasr stod det daarlig til 
med salmesangen paa de fleste steder. Det tok ham 
ikke laenge at faa rettet herpaa. Han file de unge i 
menigheten samlet til sang0velse under hans hu- 
strus ledelse, laerte dem at saette pris paa vor rike 
salmeskat, og efterhvert fik han dannet ganske store 
og flinke kirkekor med egne dirigenter. Naar han 
selv satte ind med sin vaeldige bas, mindes de som 
var barn dengang, at den runget gjennem kirken 
som dype orgeltoner der bar korets og menighetens 
sang. 

Han var glad i arbeidet for og med de unge, 
og det lykkedes ham at faa dem meget aktivt in- 
teressert i menighetens gj0remaal. Men st0rst 
omhu la han paa barnenes kristelige undervisning. 
Han haevdet til sidste stund det princip at menig- 
hetsskolen er det rette grundlag for kirkens frem- 
me. Selv la han saavelsom hans far store summer 
til for at holde en saadan skole gaaende i hjemme- 
menigheten. Og da han flyttet til Decorah med sin 
store barneflok, bygget han paa sin eiendom nasr 
colleget et skolehus for at hans og andres barn 
kunde faa en undervisning som helt igjennem var 
baaret av Guds ord og aand. 

Flittig holdt han i mange aar katekisation un- 



92 Christian Keyser Pre us 

der gudstjenesten og forstod at gj0re denne sam- 
tale interessant og opbyggelig for voksne som for 
barn. Flere av dem som mest n0ie har fulgt hans 
virke, er av den mening at han hadde sin styrke i 
konfirmantundervisningen. Han anvendte ialfald 
det meste av sin tid og kraft paa denne vigtige del 
av sin gjerning. I flere aar betjente han jo fire store 
menigheter og gav tre timer om uken gjennem st0r- 
steparten av aaret til konfirmantene i hver av dem. 
Var der barn som stod tilbake, tok han dem hjem 
til sig i prestegaarden, hvor prestefruen laeste hver 
dag sserskilt med dem i flere uker. Neppe nogen 
gren av hans arbeide har baaret saa velsignet en 
frugt. Det gj0r en varm om hjertet at h0re fra 
mange som nu er kommet langt til aars, at det som 
har bevaret dem paa salighetsveien, tr0stet dem i 
sorg og styrket dem til at gj0re sit dagverk, hver 
i sin stilling, som for Herren, fremfor alt har vse- 
ret den laerdom av Guds ord som Christian Preus 
saa klart og indtraengende la dem paa hjerte i kon- 
firmant-timene. 

Han selv take ikke meget om sine erfaringer i 
den private sjaelesorg. Skriftestolen var en hellig- 
dom som ikke maatte aapnes. Det var som en 
uskreven lov fra hans fars tid at man i prestefa- 
milien ikke skulde uttale sig om enkeltpersoner i 
menighetene uten til fortjent ros. Da saaledes en 
ung kvinde, som altid var en velkommen gjest paa 
prestegaarden, engang i tankel0shet lot falde en 
noget nedsaettende bemerkning om et menighets- 
lem, la gamle fru Preus haanden paa hendes mund 
og sa : "Det skal du gjemme og glemme." 

Der var dog erfaringer av Guds ords laegende 



Christian Keyser Preus 93 

kraft som gjorde presten saa glad at han maatte 
meddele dem. En gammel mand blir reddet ut av 
sit syndeliv paa gravens rand. En d0ende mor blir 
saa styrket fra det h0ie at hun frimodig tar avsked 
med sin mand og den store barneflok og glad gaar 
ind i d0den. En ungdom paa skilleveien vaelger at 
ta korset op og f0lge Jesus efter. Et barn med et 
trodsig og vildt gemyt b0ies til villig lydighet mot 
Gud og foraeldre. 

Saadant kunde Preus fortadle, til tr0st og gavn 
for andre. Men i menighetene gaar der ord om 
andre oplevelser som bragte for dagen hans beun- 
dringsvaerdige takt og troskap som sjaeles0rger. 

To naboer, begge medlemmer av menigheten, 
men begge jernhaarde naturer, har ligget i strid. 
Saken mellem dem er kommet frem for fredsdom- 
meren. Ingen vil gi tapt. Der er utsigt til at der 
vil bli appel ind til h0iesteret, og at stor forargelse 
vil bli voldt i menigheten. Saa kommer "han 
Christian" paa bes0k. Saadan tillid har begge par- 
ter til ham, saadan magt 0ver Guds ord i hans 
mund at der blir fuldt forlik og venskap. 

I pionersettlementene var der, som bekjendt, 
megen misbruk av sterke drikke. Det turde vel 
haende at presten paa sine reiser m0tte endog me- 
nighetsfolk som hadde faat sig en taar over t0rsten. 
Hvor harm og sorgsen han maatte bli ! Men aldrig 
for han 10s paa drankerne med heftighet eller bit- 
ter skjend. Han s0kte dem op i hjemmene. Og 
hvad en av dem fortaeller, gjaelder uten tvil om 
mange: "Presten kom til mig og foreholdt mig 
min hang til drik, indtil han brast i graat. Da 
maatte ogsaa jeg graate, og fra den tid blev det 
slut med drikken." 



94 Christian Keyser Preus 

I de gamle str0k hvor de f0rste settlere maatte 
ta kjaempetak for at faa land ryddet og hjem byg- 
get, var det ikke let at faa folk vaennet til at gi run- 
delig og regelmaessig til kirkens gj^remaal. Men 
Preus's evangeliske maate at laegge saken frem paa, 
aapnet hjertene — og pengepungene. Naar han 
formante "ved Guds barmhjertighet" og mindet 
folk om at "Herren har eders gaver behov," saadde 
han offervillighet. Var han kommet med lovens 
krav, kunde han maaske h0stet sto'rre summer den 
ene gang — men ha latt akeren igjen 0de og 
ufrugtbar. 

Christian Preus tok til hjerte den beromte Ben- 
gels raad at "en prest b0r ta sig mest av de f0r- 
ste," d. e. barnene — "og av de sidste," d. e. de 
syke og d0ende. Hans menighetsfolk kan ikke finde 
ord til at uttrykke sin anerkjendelse av hans tro- 
skap mot de syke. En nabo og ven, som kjaempet 
med d0den i fulde tre maaneder, file kjaert bespit av 
unge Preus eller hans far hver eneste dag. Veir 
og f0re kunde vaere rent umulige, men avsted 
maatte han naar der kom sognebud. En dag hadde 
han kavet sig frem tilfots gjennem snestorm til en 
syk langt borte. Paa hjemveien kom han kl. 8 om 
aftenen til en farm henved 4 mil fra prestegaarden. 
Da var han saa traet, og veiene saa ufremkomme- 
lige, at hans venner der insisterte paa at laane ham 
en kraftig ridehest. Presten skulde bare slippe den 
10s naar han naadde frem, sa de; saa skulde nok 
hesten finde veien hjem. Preus kom hjem, men hans 
venner maatte vente paa hesten til det daemret 
mot dag. 

I det hele tat "slog han aldrig feil," sier en som 



Christian Keyser Preus 95 

kjendte ham vel, "naar det gjaldt at utfo're en em- 
bedsgjerning.'' Mangfoldige ganger maatte han 
praske i tre menigheter paa samme s0ndag og kj0re 
40 mil i buggyen, daarlige som veiene oftest var i 
de tider. Men han var altid fremme i god betids. 
Det er dog bare retfaerdig at naevne at Preus selv 
aldrig glemte at gi den trofaste Niels Andersen, 
som i 17 aar gjorde alt gaardsstellet for ham, kre- 
dit for at han rak saa vidt omkring og var saa 
punktlig. 

At drage avsted paa ski de ti mil til Bonnet 
Prairie, naar man ikke kunde komme frem med 
slaede — det var ham forholdsvis som en lek, selv 
om han av og til fik ansigtet frosset. Anderledes 
var det mangen gang naar han maatte gaa paa ski 
de 15 til 20 mil, eller saa, vestover i Lodi menig- 
het. Engang som han skulde dit til en brudevielse 
i bitende kulde, maatte han stanse i et farmhus paa 
veien og binde hvetessekker om sine knaer for at de 
ikke skulde fryse fordaervet. 

Hans uegennyttighet og villighet til at tjene er 
blit til et ordheld blandt hans kjendinger. Engang 
rakte en gammel mand, som han hadde bes0kt, ham 
ti daler til avsked. "Skal det vaere til missionen?" 
spurte Preus. Manden blev litt forvirret; han 
hadde aabenbart ment pengene som en gave til 
presten. "Du faar bruke dem til det du vil," svarte 
han. Da Preus var kommet op i vognen, sa den 
mand som kj0rte ham: "Nei, du Christian, du er 
altid lik dig selv. Aldrig taenker du paa dit eget 
bedste. Du vet saa vel at de pengene var tiltaenkt 

dig." 

Under et bes0k i Stoughton h0rte han at en 



96 Christian Keyser Pre us 

ung pike fra hans kald, som gik paa vort akademi 
der, var blit syk. Straks ops0kte han hende, og hun 
bad ham bringe besked hjem om hendes tilstand. 
Han tar det f0rste traen til hjemmestationen og kj0- 
rer mange mil forbi prestegaarden, uten at stanse 
indom, forat moren kan komme avsted itide til den 
syke datter. 

Av saadanne traek kunde man samle nok til et 
saerskilt kapitel. Men mange av hans venner vil al- 
tid taenke paa den tjeneste han viste Vor Frelsers 
menighet i Chicago som det mest slaaende vidnes- 
byrd om hans uegennytte. 

F0r han tiltraadte som hjaelpeprest for sin far 
hadde han betjent denne menighet et halvt aar un- 
der en vakanse. Av flere grunde var menigheten 
kommet i en mislig stilling, en tidlang var den uten 
fast prest. Kirkes0kningen og interessen for me- 
nighetens gj0remaal tok av, og de trofaste med- 
lemmer begyndte at tape modet aldeles. 

I sin n0d vendte de sig til Christian Preus. 
Hans gamle prestekald vilde ikke gi slip paa ham, 
men tillot ham dog at ta sig av "Vor Frelsers" mid- 
lertidig. Han virket der i to aar, og da han forlot 
Chicago, var menigheten traadt ind i en ny blom- 
stringsperiode. 

Men man kan taenke sig hvilken kraftanstren- 
gelse det kostet Preus at skulle oparbeide en syg- 
nende bymenighet og dog stadig f0re tilsyn med ar- 
beidet i sit store prestekald langt oppe i Wiscon* 
sin! Det ene aar blev han boende paa Spring 
Prairie, og det bet0d at han stadig maatte flakke 
frem og tilbake mellem hjemmet og storbyen. Han 
syntes aldrig han hadde raad til at ta sovevogn paa 



Christian Keyset' Pre us 97 

disse lange natreiser. Heller ikke hadde han tid 
til at reise om dagen. Men naar hans egne saavel- 
som andre bad ham om at spare sig selv, svarte han 
med sit vanlige lune: "Det er meget haardere for 
mig at h0re paa alle disse formaninger om at spare 
mig selv end at gj0re det altsammen." 

De som kjendte til forholdene i Chicago de to 
aar vil mindes hvor glad kirkefolket der blev da 
han kom, med hvilken stigende beundring man 
fulgte hans taktfulde, opofrende, ret evangeliske 
virksomhet, og med hvilken sorg man saa ham dra 
hjem. Men den fryd som der blev i de gamle me- 
nigheter da "vor Christian" flyttet ind i den gamle 
prestegaard igjen — ja den kan nok ikke skildres. 

Hans sjaeles0rgersind holdt sig vaakent til det 
sidste. Mens han var college-praesident, kom en fat- 
tig amerikaner i nabolaget til ham og bad ham in- 
derlig om at se til hans unge s0n som laa syk. Preus 
fulgte straks opfordringen, fandt at gutten ikke var 
dopt og opmuntret foraeldrene til at faa en av vore 
prester i byen til at gi ham daabsundervisning. Nei, 
hverken gutten eller foraeldrene vilde ha nogen an- 
den sjaeles0rger end professor Preus. Saa underviste 
han da gutten regelmasssig og hadde den glaede at 
kunne d0pe ham kort f0r hans d0d. 

Hemmeligheten i hans velsignede virke var at 
han hadde "vaeret hos Jesus" og av ham laert at el- 
ske sine menigheter og de sjaele som Gud f0rte ham 
im0te. I den skare av jevne folk som var betrodd 
ham, saa han Guds husfolk, et kongelig presteskap, 
Kristi medarvinger, dyrekj0pte sjaele som det var 
ham forundt at f0ie ind som levende stener i Guds 
evige tempel. Derfor holdt han av dem, derfor tok 



98 Christian Keyser Preus 

han saa levende interesse i al deres faerd og ofret 
sig helt for at tjene dem. 

Hvor almindelig han var avholdt, er der ikke 
her anledning til at skildre. Det var det aeresminde 
han kunde onsket sig: sine sognebarns kjaerlighet 
Det er reist ham, og det skal ikke forfalde! 

Vi vilde gjerne dvaelt ved saa mange vakre traek 
hos ham, hans uopslitelige taalmodighet, hans urok- 
kelige freidighet under megen m0ie, sorg og mot- 
gang, hans evne til at bringe solskin med sig over- 
alt hvor han kom. Vi kunde fylde mangfoldige si- 
der med lovord om ham. Vi kan dog her bare ci- 
tere f0lgende uttalelse av en som i lang tid stod ham 
naer og er kjendt som en no'gtern mand der ikke tar 
munden for fuld: "I have learned to look upon 
Professor Preus as one who came nearer my ideal 
of a pastor than any man I know. . . . He was an 
example to his flock. I can say of him, what I can 
say of few men living, that through 26 years of 
acquaintance I never found him guilty of a word 
or act that I thought was even shady — so clean and 
noble was his mind." 

Grundtraekket i hans karakter var det dype al- 
vor i hans hjerteforhold til Gud. 

Han kunde delta i munter sp0k, hadde et used- 
vanlig aapent 0ie for det humoristiske, og hans spil- 
lende vid kunde gi en vennekreds mangen en glad 
stund. Han hadde en merkelig hukommelse og 
kunde fortaelle morsomme oplevelser med liv og 
lune. Han mindedes saaledes da han f^rste gang 
skulde undervise konfirmanter og spurte en pike 
hvad hendes navn var, at hun, med tanken faestet 
paa leksen i bibelhistorie, svarte : "Moses!" Men 



Christian Keyser Preus 99 

aldrig kunde han taale uanstaendig sp0k eller vit- 
tigheter som kraenket Guds navn og leflet med Guds 
ord. Aldrig kunde han saette sig hen, endog i en 
fortrolig klynge, bare for at diske op med anekdo- 
ter og morsomme historier. Dertil var hans kald 
for hellig, og selve livet for alvorlig. 

Han hadde en vaaken samvittighet for sine feil 
og forgaaelser. For ham var de store, om de end 
kunde forekomme andre ubetydelige. Hadde han 
i uagtsomhet saaret nogen, saa var han aldrig for 
stolt til at be om tilgivelse. Det var dette ydmyge 
sind som ogsaa holdt ham fra at saette sig til doms 
over andre. 

Allerst0rst var han dog i sit egte barnesind like- 
overfor Gud. Til ham gik han stadig med dyp er- 
kjendelse av sin synd og uvaerdighet og da med in- 
derlig b0n om forbarmelse for Jesu skyld. Naar 
han saa i evangeliet, absolutionen og nadveren var 
blit forsikret paany om naaden i Kristi blod, gik 
han freidig dagens kamp og sorg im0te. Han van- 
dret, det t0r vi trygt si, med Gud. 

Det vilde daarlig ha huet Christian Preus om 
vi skulde avslutte endog denne korte og ufuldkomne 
skildring av ham som prest uten at bringe fra ham 
og alle som hadde ham kjaer en hjertens tak til hans 
trofaste hustru, Louise, f0dt Hjort. Oftere end hun 
maaske kan ha taenkt sig, take han til sine fortro- 
lige venner om alt han skyldte hende. Det var de- 
res mening som stod dem begge naer, at som preste- 
kone og mor var hun paa h0ide med hvad han var 
som prest og far. Naar vi taenker paa den store 
barneskare som Gud hadde skjaenket dem, og som 
hun, paa grund av mandens hyppige fravaer, i ful- 



100 



Christian Keyser Preus 



dere maal end maaske de fleste moder har evnet 
under Gud at opdra til gudfrygtige og indflydelses- 
rike maend og kvinder; naar vi mindes hvor levende 
og virksom del hun tok i sin mands hele kalds- 
gjerning, hvorledes hun trolig bar livets sorger 
sammen med ham og lettet byrdene ved sin tro paa 
Guds naade i Jesus; naar vi kommer ihu hvorle- 




TASTOR OG FRU C. K. PREUS MED DERES TO iELDSTE BARN (1880) 

des hun altid venlig aapnet hjertets d0rer, saavelsom 
hjemmets, i gjestfrihet mot alle dem som kom i 
Guds erende — naar vi har for oie den gudhengi- 
venhet hvormed hun baerer ogsaa det sidste og 
tyngste tap, hendes mands d0d, — da kan vi som 
hadde Christian Preus kjaer, ikke andet end saette 
hendes navn ved siden av hans paa det kjaerlighe- 
tens aeresminde som vi verner om i vore hjerter. 



V. PROFESSOR AND PRESIDENT AT 
LUTHER COLLEGE 

O. A. TlNGELSTAD 

Removal to Decora h 

T3ROKEN in health, worn out in the ministry of 
•*^ the Gospel of Jesus at the age of 44, Chris- 
tian Keyser Preus moved from Spring Prairie, Wis., 
to Decorah, Iowa, with his wife and family of 
eight children, in the summer of 1897. He estab- 
lished his home on the hill just east of the Luther 
College campus, in a house in which his wife had an 
inherited interest. He sent his three oldest sons to 
Luther College as students, and built a little school- 
house for the younger children where they might 
be trained as Christians. Having for more than 
twenty years exhorted his parishioners to seek first 
the kingdom of God and His righteousness, he now 
in his remaining years would spare no efforts to make 
his own children first of all children of God and 
disciples of the Master. In the sequel the other 
blessings promised the seeker after righteousness 
were added unto him by the Lord. 

It was no wonder that Rev. C. K. Preus had 
broken down. He knew no rest in the service, and 
habitually did the work of three. At their first 
joint meeting after Rev. Preus' resignation, his 



102 Christian Keyser Prens 

former parishioners decided that the parish must 
be divided; and this was accomplished the follow- 
ing year, in that his former charge was divided into 
three separate parishes, Spring Prairie and Norway 
Grove congregations forming one parish, Lodi and 
Decorra another, and Bonnet Prairie and Rio the 
third. The Spring Prairie and Norway Grove par- 
ish now extended a call to Rev. Preus to return as 
pastor of this portion of his former charge, but this 
call was declined on account of continued ill health 
in spite of a year of recuperation. It was felt by 
his friends and advisers, that the only way in which 
to save him for any extended future usefulness was 
to keep him out of any position which would seem 
to make it his duty to duplicate in any manner such 
strength-draining undertakings as, for example, to 
serve a Chicago congregation in time of need in ad- 
dition to his regular duties, as he had done as pas- 
tor at Spring Prairie. 

In April, 1898, it happened that the home of 
Prof. George Markhus was quarantined for two 
and one-half weeks on account of diphtheria. Mean- 
while the work of Prof. Markhus at Luther College 
was taken care of in the main by Prof. Haldor Han- 
son, Mr. Eugene Johnson, and Rev. C. K. Preus. 
This was the first teaching done by C. K. Preus at 
Luther College. It suggested the possibility of his 
becoming available for more such work. 

There was a vacancy at this time on the per- 
manent teaching staff at Luther College. Prof. H. 
J. G. Krogh, who had taught Latin and Norwegian 
in the Preparatory Department at Luther College 
since 1890, had resigned in 1896 to accept a pastor- 



Christian Keyser Pre us 103 

ate at Ossian, Iowa, and his place was being filled 
temporarily by Mr. Kristen Kvamme, who had 
graduated from Luther College in 1894 and had 
interrupted his study of theology to do his Alma 
Mater this service of supplying a temporary va- 
cancy. In the spring of 1897 this position was 
offered to Dr. John E. Granrud, who had been 
serving in the place of Prof. L. S. Reque during 
the latter's four-year absence as United States con- 
sul at Rotterdam, Holland, 1893—1897. Dr. Gran- 
rud declined. The Church Council, in accordance 
with regulations then in force, issued a call for no- 
minations for the position on the part of members 
or congregations of the Synod, and, on Sept. 21, 
1897, nominated four candidates: Rev. O. N. Fos- 
mark, Rev. J. W. Preus, Rev. I. B. Torrison, and 
Rev. O. P. Vangsnes. After the prescribed four 
weeks for protest against any or all candidates had 
elapsed, the Church Council extended the call to 
Rev. I. B. Torrison; but he declined on the advice 
of his physician. The Church Council convened 
again on March 22, 1898, and resolved to recom- 
mend to the Synod that it call Rev. C. K. Preus to 
take charge of the instruction in religion and Nor- 
wegian in the Preparatory Department at Luther 
College, temporarily, and that one of the members 
of that year's Senior class at Luther College be 
temporarily appointed as teacher of Latin. The 
Synod adopted this recommendation at its district 
meetings that summer; Mr. Z. J. Ordal agreed to 
teach Latin, and C. K. Preus religion and Norwe- 
gian, in the Preparatory Department; and at the 
beginning of the 38th year of Luther College, Sep- 



104 Christian Keyser Preus 

tember 1, 1898, they entered upon their duties ac- 
cordingly. Prof. Preus' salary this year was $500. 
His extended experience as pastor had made 
Prof. Preus unusually well qualified to teach religion 
and Norwegian. He understood young people, 
gave them his love and his sympathy and made 
them feel that he was a friend to whom they could 
always go for wise counsel. He was a fatherly 
guide rather than a punctilious taskmaster. His 
health steadily improved, and his work as teacher 
won the approval of the College authorities. In 
March, 1899, the pastors of the Synod concurred in 
the resolution of the Church Council to make his 
appointment permanent. His capacity for work 
returned to such an extent that it was found pos- 
sible to dispense with the services of Mr. Ordal the 
following year. This year Prof. Preus taught Nor- 
wegian, religion and Latin. With the election of 
an additional teacher in 1900 in order better to ac- 
commodate the new students in the Preparatory De- 
partment who came with insufficient preparation, 
Prof. Preus was relieved of Latin and given history 
instead. All his teaching was done in the Prepara- 
tory Department until his election to the presidency 
of the institution in 1902. 

Election to the Presidency of 
Luther College 

In 1902 Prof. Laur. Larsen resigned as presi- 
dent of Luther College after forty-one years of un- 
broken service in this capacity. Prof. C. K. Preus 
was elected as his successor. 




PRESIDENT C. K. PREUS (1002) 



106 Christian Key ser Preus 

Very few men indeed could point to a record 
of service like that of Prof. Larsen. Two years a 
teacher in Norway, two years a pastor in Wisconsin, 
two years professor of theology at Concordia Sem- 
inary, St. Louis, Mo., and forty-one years president 
of Luther College, he was, at the approach of his 
sixty-ninth birthday, forever enshrined in the hearts 




PROF. AND MRS. C. K. PREUS AND THEIR DECORAH HOME (1903) 

of thousands as "Luther's Grand Old Man". To 
whom indeed would the Synod be willing to en- 
trust the burden which President Larsen had borne 
with distinction so long? It was a most remarkable 
vote of confidence and a unique testimonial of the 
esteem of the Synod, that Christian Keyser Preus, 
five years ago a broken-down man and at the mo- 
ment a teacher of "preps", without experience in 
school administration and without technical knowl- 
edge of school affairs, should be chosen president of 
Luther College. Later some wondered how it came 



Christian Keyser Preus 107 

to pass, and some came to be vigorous and sharp in 
their criticism of some features of the new adminis- 
tration; but history does already record that the 
people of the Synod did wisely and well in reposing 
this trust in the strong and noble personality of C. 
K. Preus. 

Although President Larsen had himself indi- 
cated Prof. Preus as the proper man to succeed him, 
it was with great reluctance that Prof. Preus was 
prevailed upon to accept the election. When the 
report of the committee on nominations had been 
read in the meeting, Prof. Preus handed in the fol- 
lowing statement in writing: "I cannot be a can- 
didate for the presidency of Luther College. I 
would gladly serve the body and the College, but 
that responsibility I am not able to undertake, even 
if they should vote for me." The matter was re- 
ferred back to the committee, which reported once 
more that "with respect to the presidency of Luther 
College it had the honor again to move Prof. C. K. 
Preus for this office." When he finally did accept, 
it was with the reservation that his friend, Rev. A. 
K. Sagen, should honestly tell him if he did not 
prove qualified to fill the position. His first report 
to the Synod as president of Luther College breathes 
this same spirit of deep humility. "It was not with 
a light heart," he writes, "that I a year ago as- 
sumed the presidency of Luther College. I was 
fully aware of both the responsibility and the many 
difficulties it would entail, and I knew better than 
anyone, how few qualifications I had for per- 
forming this work. But I had not desired the posi- 
tion, and I promised in God's name to try." 



108 Christian Keyset Preus 

It would under any circumstances be difficult to 
succeed a president of forty-one years' honorable 
standing. Advocates of changes in policies of ad- 
ministration would raise their voices more boldly 
than before and accentuate already existent differen- 
ces of opinion. One problem, always acute in a 
school of the type of Luther College, would be that 
of proper discipline; the Synod had in 1899, for 
example, authorized the expulsion of students who 
should fail to attend church services regularly after 
warning, conference with parents, and repeated ad- 
monition. The equipment and the housing facili- 
ties of the College had long been recognized as in- 
adequate, but the fear of increasing expenses and 
incurring debt kept running strong throughout the 
Synod. Advocates of co-education, elective courses, 
and elimination of the Preparatory Department 
were speaking their minds. There was complaint 
that too few of the graduates took up the study of 
theology and entered the service of the church. 
Especially did natural differences of opinion as to 
the policy which should underlie the future develop- 
ment of the College make the situation difficult. 
Nor could the personal equation be altogether ig- 
nored. It would take a strong man to pilot the 
College safely through the next twenty years. Prof. 
Preus had been at Luther College long enough as 
a teacher to know that critical times were ahead for 
the traditional ideals of Luther College. 

"The Norwegian Luther College" was the of- 
ficial name of the College. Prof. Preus understood 
that each word in that name stood for a principle. 
The heritage of the fathers should be preserved 



Christian Keyset' Preus 109 

for America; the gospel light of the Lutheran Ref- 
ormation must be kept undimmed; and the minis- 
ters of the church must be thoroughly trained. But 
English would rise up against Norwegian; indif- 
ferentism and modernism would beat in tireless 
waves against Lutheranism; and a new conception 
of education would challenge the old theology and 
its classical foundation. 

And yet Prof. Preus was given to feel that it 
was his duty to take the helm, in spite of many felt 
limitations. At ten o'clock Thursday morning, 
September 4, 1902, he opened the forty-second year 
of Luther College in the College chapel by assigning 
hymn No. 317 in the Synod hymnbook: 

"Jesus, herre! paa dit ord 
er jeg til min gjerning rede; 
o, den tr0st er sand og stor, 
du mig ved din aand vil lede! 
Paa dit ord og i dit navn 
alting vorder mig til gavn." 

Rev. I. B. Torrison led in prayer, and President 
Preus spoke on Christ's words in Matt. 4:4: "It is 
written, Man shall not live by bread alone, but by 
every word that proceedeth out of the mouth of 
God." And the student editor wrote in "College 
Chips" : "Prof. Chr. K. Preus has been elected to 
succeed Prof. Larsen. Prof. Preus is no unknown 
quantity among us, but is an old friend, under whose 
administration we look for bright days for L. C." 

Conservation of Principles 
President Preus' first announcement about 
Luther College appeared in "Kirketidende" July 
30, 1902. The opening paragraphs are significant: 



110 Christian Key ser Preus 

"Luther College will, God willing, begin its 
forty-second year in September. In the years the 
College has existed many changes have taken place 
here as elsewhere in our church body. Teachers 
have been appointed and have resigned. The 
school's old president, whose name will always be 
associated with its history, has also resigned from 
the position which he has filled with such industry 
and fidelity. Here as elsewhere among our people 
the demands have risen with the years. All schools 
offer their students quite different accommodations 
to-day from those of forty years ago. The language 
question asserts itself also here. English is re- 
ceiving an increasingly prominent position. 

"And yet, in spite of all changes, Luther College 
stands for the same to-day as at its foundation. 
Soli Deo Gloria! — To God alone the honor! — is 
still its motto. God's word is now as before the 
principal rule. Even as the College once was ded- 
icated to the upbuilding of the kingdom of God, so 
this year's Synod meeting declares 'its gratitude to 
God that Luther College also in the past year has 
been able to perform its work to the blessing of the 
Church.' May God ever grant this." 

These were not empty words and formal phra- 
ses. No one can question the sincerity and untir- 
ing zeal of President Preus in his efforts to keep 
Luther College true to the ideals and principles of 
the founders. President Preus was born, raised, 
educated, and trained into manhood's full estate 
among those pioneer fathers of Luther College, 
and was one with them in spirit. Therefore his 



Christian Keyser Preus 111 

primary aim as president was to conserve their 
ideals and principles. 

During the first year of his presidency President 
Preus was, of course, kept busy "getting onto the 
ropes," to use a homely expression not foreign even 
to his lips, and planning for the reception of the 
semi-centennial jubilee of the Synod. The jubilee 
synod would convene in Decorah in June, and the 
Luther College Gymnasium was to be tripled in size 
in order to provide a suitable auditorium for the 
occasion. In his spare moments, however, the new 
president was pondering his larger problems, seek- 
ing to extend and to clarify his educational per- 
spective, and to achieve a definite and valid formu- 
lation of the educational policy of Luther College. 
The results have been deposited in a document 
which he called: "In What Direction and toward 
What Goal Should Luther College Be Developed 
in Order Best to Serve the Synod?" This document 
was read before the Decorah pastoral conference 
in February, 1904, and before the pastoral con- 
ference of the whole Synod the following August, 
and was printed in "Kirketidende" in March and 
April, 1905, by request of the conference. It con- 
tained President Preus' educational platform with 
respect to Luther College and was summarized by 
him as follows : 1 ) The College must under all 
circumstances consider its original aim and never 
depart therefrom. 2) The College must never lose 
its intimate association with the church body and the 
congregations. They need each other, 3) Changes 
must be made only after careful consideration. 
Changes may easily mean retrogression instead of 



112 Christian Key ser Preus 

progress, for example, the introduction of co-educa- 
tion or the discontinuance of the Preparatory De- 
partment. 4) Discipline could be improved by the 
erection of a dormitory and a library and museum 
building and by the appointment of more teachers, 
especially a dean. 5) The curriculum would be im- 
proved by the extension of the preparatory course 
into one of four years and the establishment of a 
literary course in the two upper years of the College 
Department. 6) The College could serve the 
Church by the production of needed books or writ- 
ings. 7) By a right use of scholarships for the train- 
ing of teachers the Church would help the College 
and do much to make its future secure. 

It will be observed that the central principle and 
ideal here is service to the Church. The College 
must justify its existence in terms of direct service 
to the Church. Inasmuch as the Norwegian Synod 
was based squarely on the Word of God as origin- 
ally inspired by the Holy Spirit, Luther College, in 
order to remain true to its founders, must in its es- 
sential features remain just as unchanging as the 
Bible itself. This very allegiance to God's Word 
would prove the safest and surest guide to true 
progress. 

On this point President Preus never changed 
his mind. It was part of his religious faith. To 
adapt one of his own phrases, he did not believe in 
dealing with the Holy Ghost at second hand. There- 
fore he kept Luther College a school of the Church 
and for the Church and, because it was and should 
remain "a college for men," he kept it, to the extent 
required by the theological seminary, a classical 



Christian Keyser Preus 113 

school. He believed that the Church should, as far 
as possible, train its youth for all lines of honest 
work in life; but never in such a way as to obscure 
the primary importance of a liberal education on 
a classical foundation for the leaders and spiritual 
guides of our Church people. And thus, through 
sixty years, the note of the founders has rung true : 

" Emigrant Northmen, Lutheran Christians, 

living in Wisconsin, Iowa, Minnesota, and Illinois, 
have united for the erection of this building, for the 
purpose of educating teachers of the Church, 
through the services of whom, by the grace of God, 
the saving Gospel in Word and Sacraments could 
be preserved for their descendants. ..." 

Constructive Work on the Curriculum 
The conserving influence of President Preus 
has loomed so large, because of the peculiar bias 
of the times, that many have overlooked the equally 
significant fact that he was a remarkably though un- 
obtrusively constructive worker and builder and in 
the best sense of the word progressive. 

The fact that Luther College has been and is a 
one-curriculum, classical school preparing directly 
for the study of theology has been stressed so con- 
sistently, that even close friends of the College have 
not been aware of the very considerable fringe of 
free electives around the fixed core of the curric- 
ulum. Nor has the presumably obvious fact, that 
a real preparation for theological study is not 
only cultural but also in the highest sense useful and 
practical for all Christians, always been sufficiently 
stressed to establish a sympathetic viewpoint. 

As a matter of fact, a surprising amount of con- 



114 Christian Keyser Preus 

structive work was done on the curriculum at Luther 
College during the administration of President 
Preus. Outside criticism developed a keen sense 
of relative values at Luther College, and President 
Preus held from the very start that a college gradu- 
ate and a minister of the Gospel should be as broadly 
trained as possible without the sacrifice of thorough- 
ness. He would listen carefully and sympathetically 
to new suggestions — if they were really new — in 
regard to curriculum modifications. He was willing 
to satisfy any intelligent demand in this matter, pro- 
vided always that the primary mission of the school 
was not thereby abandoned. 

Luther College had a fixed curriculum of three 
years in the Preparatory Department and four 
years in the College Department when Prof. Preus 
became president. At that time the influence of 
colleges and universities in general and of Luther 
College in its own field in particular was still so 
strong, that all Freshman entrants in the College 
Department could be required to offer for entrance 
the exact duplicate of the Luther College Prepara- 
tory curriculum, including even religion and Nor- 
wegian, and all the academies of the Church under- 
took to maintain a special "Luther College Prepara- 
tory Course." With the rapid development of high 
schools, however, this state of affairs could not con- 
tinue. In 1904 President Preus told the Synod that 
the Luther College Preparatory curriculum must be 
made to cover four years, and this arrangement 
went into effect in the fall of 1905. Again, in 1918, 
he secured the approval of the Board of Education 
of the Church for the present organization of the 



Christian Keyser Preus 115 

Preparatory Department into a Junior High School 
of two years and a Senior High School of three 
years with a limited amount of election. This ar- 
rangement made possible the present instruction in 
commercial subjects in the Preparatory Department. 
The curriculum in the College Department un- 
derwent three important revisions, in 1906, in 1911, 
and in 1919, all with the approval of President 
Preus. In 1906 a "Literary Course" was intro- 
duced, paralleling the classical course in the two up- 
per years. The extension of the Preparatory cur- 
riculum the year before made it possible to make 
this change without sacrificing the entrance require- 
ments of the theological seminary. This arrange- 
ment proved but a temporary make-shift, how- 
ever, and so in the school year 1910-1911 the facul- 
ty of Luther College made a thorough study of the 
curriculum problem at the institution and came to 
the conclusion, that a curriculum could be arranged 
which would on the one hand satisfy the entrance 
requirements of the Theoretical Department of 
Luther Seminary and on the other hand meet the 
various requirements for the A.B. degree at lead- 
ing universities. This curriculum of 160 semester 
hours was in effect, with slight modifications, till 
1918, and established more firmly than ever before 
the reputation of Luther College for thorough 
scholarship and solid work. It required six years 
of Latin, three years of Greek, English and Nor- 
wegian throughout the four years, set up fixed re- 
quirements in Hebrew, German, history, psychology, 
mathematics, natural science, and Christianity, and 
allowed a student to major in any one of ten dif- 



116 Christian Keyser Preus 

ferent groups. Then came the Church union in 
1917, with its demand that the colleges of the 
Church should operate on as similar a basis as pos- 
sible, the war-time irregularities, and the govern- 
ment regulations for the Students' Army Training 
Corps. After much discussion without final agree- 
ment, the temporary adjustment of the curriculum 
was left to President Preus, with instructions to 
adapt himself as much as possible to the changed 
conditions. The present curriculum of 130 semester 
hours is the result. With the consent of the theo- 
logical seminary, this curriculum requires only five 
years of Latin and two years of Greek and makes 
Hebrew elective. The other fixed requirements are 
two years of Norwegian, two years of German, two 
years of history, one year of mathematics, one year 
of either physics or chemistry, and one year of 
either biology or psychology. A student may major 
in natural science, social science, education, Eng- 
lish, modern languages, German, Greek, history, 
Latin, mathematics, Norwegian, chemistry, or 
physics. But every graduate of Luther College is 
qualified to take up the study of theology on the 
basis established by the faculty of the theological 
seminary. On this point President Preus considered 
it a breach of trust to yield. 

The subjects offered in the College Department 
in 1902, all required, were: Latin, Greek, English, 
Norwegian, German, French, Hebrew, mathema- 
tics, gymnastics, history (general, Scandinavian, 
and English), history of education, and Christianity 
(including Dietrich's Explanation of the Catechism, 
Augsburg Confession, and Greek Testament). Dur- 



Christian Keyser Pre as 117 

ing the last year of President Preus' presidency all 
these subjects were still offered, but French, He- 
brew, English history, and history of education 
were elective and Scandinavian history was given 
as a part of the required work in Norwegian. The 
following new subjects were added during President 
Preus' administration and are now being given: 
biology, chemistry (re-instated), economics, educa- 
tion (educational methods, administration, psychol- 
ogy, hygiene, statistics, principles, etc.), American 
history, music (harmony), philosophy, physics, 
psychology, public speaking, sociology, and, as a 
legacy of the S. A. T. C, surveying. Most of the 
old subjects have also been expanded. Military 
drill was required during the war, and such subjects 
as military English, military law, war aims, war 
geography, radio-telegraphy, and accounting were 
given to the S. A. T. C. 

President Preus was a friend of music and art 
and would have liked to see more attention paid to 
these subjects if possible. He also struggled to ef- 
fect a permanent satisfactory arrangement in re- 
gard to physical education. He believed in physi- 
cal training. 

President Preus was open-minded in regard to 
the language question. He believed it a patriotic 
duty toward the United States to conserve the herit- 
age of our Norse forefathers as far as possible with- 
out hindering the work of the Church. At his death 
Norwegian was still a required subject at Luther 
College, but English was the medium of instruction 
in all classes, whereas in 1902 almost fifty percent 
of the instruction was carried on in the Norwegian 
language. 



118 Christian Key ser Preus 

To serve all legitimate interests honestly and 
thoroughly without detriment to the Church was 
President Preus' curricular ideal. 

First of All the Faculty 

If there was any one thing in regard to which 
President Preus was more concerned at Luther 
College than the curriculum, it was the faculty. Of 
what value was the best curriculum in the world, if 
the faculty was not competent to put it into effect? 
In building up a strong school one must consider, 
he used to say, "first of all, the faculty." The 
faculty must be competent, not only with respect to 
learning and teaching ability, but also with respect 
to the inculcation and the exemplification of the 
ideals of Luther College. 

The president of Luther College has never con- 
trolled the appoinment of teachers. The Church 
Council used to nominate teachers, subject to the ap- 
proval of the pastorate of the Church. In 1908 
this was changed; the teachers at Luther College 
were henceforth to be chosen by the "Skoledirek- 
tion" (Board of Directors) except in the case of 
the president, who was to be nominated by the 
"Skoledirektion" and elected by the Synod. The 
appointments by the "Skoledirektion" could be either 
temporary or permanent. The president of Luther 
College was ex officio a member of this board of 
nine members. Under these circumstances he could 
not control the appointment of teachers, but he 
could develop a policy in regard to teacher training 
and appointment which might command the assent 
of the board; and this is what President Preus 
did do. 



Christian Keyser Pre us 119 

In selecting a teacher for Luther College, the 
first consideration was, according to this policy, not 
learning — this could be supplied later — but Chris- 
tian character and proven loyalty to the principles 
and ideals of the Church and the College. Other 
important considerations were personality, common 
sense, industry, and scholastic ability. Nor did 
President Preus want men who were not willing to 
sacrifice financially for the cause of the Church. 
Having food and raiment, they should be therewith 
content. But they should have without worry or 
question all that is comprehended in food and rai- 
ment. In this way he was successful in keeping 
about him a group of teachers with whose unselfish 
service, idealistic philosophy, and Christian prin- 
ciples he often expressed himself to others as highly 
pleased. 

Having obtained satisfactory teachers, he was 
most anxious that they should have full opportunity 
to grow and to become and remain fully competent 
in their respective fields. He believed in the theory 
of the sabbatical year of leave at full pay. The 
extent to which he was able to get this theory put 
into practice is seen from the following list of yearly 
leaves of absence, in most cases on full pay: G. 
Bothne, 1904-05; K. Gjerset, 1909-10; O. A. Tin- 
gelstad, 1912-13; Oscar L. Olson, 1913-14; A. M. 
Rovelstad, 1914-15; O. B. Overn, 1917-18; M. H. 
Trytten, 1920-21; E. E. Peterson, 1921-22 (ar- 
ranged by President Preus before his death). He 
also encouraged summer study on the part of the 
teachers; and even went so far as to say that every 
teacher ought either to spend a part of his vacation 



120 Christian Keyser Preus 

every summer in study elsewhere or produce some- 
thing of scholarly value at home, unless he were 
otherwise directly employed by the College. The 
scholarly enterprises of such men as Gjerset, Sihler, 
Olson, Rovelstad, and Norlie had his warm ap- 
proval; he was especially gratified at the appearance 
of Dr. Gjerset's "History of the Norwegian 
People." His annual reports to the Church show 
a fine and discriminating appreciation of the work 
of nearly every permanently appointed member of 
the present faculty of Luther College. 

President Preus was not afraid to have young 
men on the teaching staff. He was remarkably 
young in spirit himself and repeatedly surprised 
younger members of the faculty by taking them into 
his confidence and relying upon their judgment in 
matters usually adjusted from an older man's point 
of view. This policy became increasingly evident 
as he grew older and more experienced. It quick- 
ened the sense of responsibility in the younger men 
and eventually produced a spirit of loyalty and co- 
operation which extended throughout the whole in- 
stitution and made the famous "Luther College 
spirit" a striking characteristic of the College. 

Luther College passed through too many crises 
during President Preus' administration to have all 
men, or even all his colleagues, understand him 
fully or rate him at his true worth at the time. Now 
that he is gone, his greatness has become more ap- 
parent. It is an honor to be listed among his col- 
leagues. The list, with the years of service in each 
case, from 1902 to 1921, follows: Lars S. Reque, 
1902-16; Chr. A. Naeseth, 1902-21; Gisle Bothne, 



Christian Keyset' Preus 121 

1902-07; H. W. Shed, 1902-21; W. Sihler, 1902- 
21; George Markhus, 1902-06; Haldor Hanson, 
1902-04; Oscar L. Olson, 1902-21; Knut Gjerset 
1902-16, 1917-21; Laur. Larsen, 1902-11; I. B. 
Torrison, 1902-21; Carlo A. Sperati, 1905-21; 
KarlT. Jacobsen, 1904-05, 1920-21; M. K. Bleken, 
1906-10; I, M. Lyngaas, 1906-07; S. S. Reque, 
1906-08; 1919-21; A. M. Rovelstad, 1907-21; M. 
S. Orwoll, 1908; O. Boe, 1907-09; T. E. Thomp- 
son, 19044 8; W. K. Naeseth, 1908-09; Phil. 
Hexom, 1908-09; O. A. Tingelstad, 1909-21; 
Bjarne Svanoe, 1909-11; C. A. Fjeldstad, 1911; S. 
C. Ylvisaker, 1911-19; N. A. Madson, 1911-12, 
1916-18; Carl C. Birkelo, 1912; Casper I. Wollan, 
1912; H. S. Hilleboe, 1912-17; B. K. Savre, 1912- 
18; Enoch E. Peterson, 1912-21; O. B. Overn, 
1912-19; M. M. Mikkelson, 1913-16; Carl Tyssen, 
1913-14; B. J. Hovde, 1916-17, 1919-21; R. Mal- 
min, 1917-18; M. H. Trytten, 1917-18, 1919-20; 
Geo. Ulvilden, 1918; K. O. Eittreim, 1918-21; H. 
F. Swansen, 1918-20; Olaf Nelson, 1918-19; J. 
Waage, 1918; O. W. Qualley, 1918-21; Lt. H. H. 
Fisher, 1918-20; O. M. Norlie, 1919-21; Carl W 
Strom, 1919-21; C. N. Evanson, 1919-21; A. J. 
Natvig, 1919-20; L. A. Moe, 1920-21; M. W. Lar- 
sen, 1920-21; O. M. Eittreim, 1920-21; Torvald 
Vaaler, 1920-21; Ralph A. Movold (physical di- 
rector), 1920-21; T. Stabo (College physician), 
1906-21; A. C. Smith (College physician), 1902- 
05; Carsten Smith (College physician), 1905-06; 
Arthur Laudel (baseball coach), 1918-21; Oscar 
Solem (football coach), 1920; Rev. O. Glesne 
(college pastor together with Rev. I. B. Torrison), 





99B 


Ife- f 




■ v'-^'v -K '''"Wl 


"-? 1 




3^^^ 


;-^^ a- **.-.- { 


t- 


-"■ '^•^•^^St^ 


.. .. - » 


t\- : 


' v. 


1 ' ' ■ 






:: ; * 


^J. 


.-V".' .'- *-■ 

"1 




{ <• 




»■* ■ ■ * * • 
3 >» ii »i * 






SI »5 y #s 


l'^^ '^ 


^"""SH 


; ^p 


«**4>^^ ' - * 








!* _ 




s i m *m\ 


^ || ••* g* ** 

ft - ■■ •>:■ 









Christian Keyser Pre us 



123 



1917-21. Not all these were regular members of 
the faculty, but they were in some sense colleagues 
of President Preus. Prof. H. O. Talle and the 
present athletic coach, Mr. Ivan Doseff, were also 
engaged by President Preus, but did not enter upon 
their duties at the College till the fall of 1921. 




ENTRANCE TO LUTHER COLLEGE CAMPUS (1911) 



Upon the death of President Preus, May 28, 1921, 
Dr. Oscar L. Olson, secretary of the Board of 
Trustees of Luther College, became acting president 
of the college. Permanent election will take place 
when the Norwegian Lutheran Church of America 
next assembles in general session as the Luther Col- 
lege Corporation. 



124 



Christian Keyser Preus 



President Preus seldom misjudged men. If he 
did, he was willing to suffer the consequences with- 
out a whimper. Once elected, his colleagues were 
given free hands, with a minimum of administrative 
supervision. Slowly it dawned on his colleagues, 
that he was a marvelously meek and patient man, 
and that he possessed an extraordinary ability to 
suffer in silence. He walked close to his God. 




FIFTIETH ANNIVERSARY SYNOD (1903) 



Improving the Equipment 

C. K. Preus was a builder. He preached the 
Word, he stood up for principle, he fought for the 
faith, he prayed for the people; and behold! build- 
ing after building arose on the Luther College 
Campus. 

In 1903 the fiftieth anniversary of the Nor- 
wegian Synod was celebrated at Decorah; and a 



126 Christian Keyset Preus 

commodious auditorium developed out of the old 
gymnasium at a cost of $5,000. 

Next arose Laur. Larsen Hall in 1906-1907. 
In his last report to the Synod in 1902, as in some 
earlier ones, President Larsen had complained of 
the lack of study rooms and sleeping rooms. That 
year the Synod authorized the Board of Trustees 
of the College to rent rooms outside for college 
students. There were eleven saloons in Decorah at 
the time, and President Preus, like his predecessor, 
worried about it. The Synod had said that as many 
students as possible should room in the College 
building. Out of 203 students in 1902-03, 121 were 
obliged to live in the building. The Synod was made 
to see that more dormitory space had to be provided. 
In 1905 the president was authorized to collect 
funds; in 1906 the foundation was laid; Oct. 13, 
1907, the new dormitory was dedicated, receiving 
the name Laur. Larsen Hall "in grateful recogni- 
tion of the long and faithful service given to the 
college by its former president." As pointed out 
by Dr. Larsen on this occasion, this was just fifty 
years after the first resolution of the Synod to erect 
Luther College. The cost of Laur. Larsen Hall 
was about $60,000. Its basement provided a large 
room for the Band as well as space for the chem- 
ical and the physical laboratories. 

The next building to arise was Loyalty Hall, 
built for the use of the Luther College Boarding 
Club at the initiative of the students themselves at 
a cost of some $16,000. Prof. Sihler had a "dream" 
which name he gave to an article in "Chips" about 
a refectory on the college campus in 1908. His 



128 



Christian Keyser Prens 



vision was realized when Loyalty Hall was dedi- 
cated by President Preus on December 20, 1916. 
Each member of the Boarding Club taxes himself 
eight dollars a year to pay for this building. Mr. 
Mikkel Lone (now Rev. Mikkel Lono), student 




KOREN LIBRARY (1921) 

manager of the Boarding Club at the time, shares 
with President Preus the honor of bringing this 
project to a successful issue. 

The erection of Loyalty Hall necessitated the 
moving of the college hospital. Since that time 
this building has been doubled in size. Since 1917 
a registered nurse has been in constant attendance. 

The Koren Library was rising brick by brick, 
"every brick hallowed by a prayer," when President 



Christian Keyser Prens 129 

Preus passed away; it was dedicated October 14, 
1921. It took twenty years of agitation and work 
to get this building built. Already in 1901 the 
Synod began passing resolutions about it. In Oc- 
tober, 1902, Captain T. A. Rossing promised $1,000 
toward a new library and museum building. At 
that time there was a sum of $1,500 in the library 
building fund. But the dormitory had to be erected 
first. In 1909 the college students voted to aid in 
the construction of the library by manufacturing 
cement blocks and doing whatever work they might 
be able, in order to get this new library by October, 
1911, the fiftieth anniversary of the College. Luther 
College clubs and other friends rallied to the cause, 
when suddenly James J. Hill's offer of $50,000 to- 
ward an endowment fund of $250,000 postponed 
the library project. This endowment fund was 
gathered by Dr. H. G. Stub and presented to the 
College at its fiftieth anniversary. In 1913 the 
library project was revived again; but the desire to 
enter the proposed church union in 1917 free of 
debt prompted the Synod to postpone building un- 
til the Luther Memorial Fund to pay off all indebt- 
edness should have been raised. $25,000 of this 
fund was to go to the library building. Then came 
the world war to delay the matter still further. In the 
last months of his life President Preus "worked be- 
yond his strength to complete this undertaking suc- 
cessfully before the sixtieth anniversary of the Col- 
lege; and- it was on one of his trips in the interest 
of this project that he developed the attack of ill- 
ness from which he did not recover. It was one 
of his greatest pleasures during his last days to 



130 Christian Keyser Preus 

sit on his porch and watch the workmen lay stone 
upon stone in this beautiful building. In 1909 the 
estimated cost of such a building was $30,000. Its 
cost in 1921 was in the neighborhood of $130,000. 
It is the finest building on the Luther College 
campus. It honors the memory of Rev. V. Koren. 

Other building projects definitely recommended 
and launched by President Preus include a new gym- 
nasium, a music hall, a chapel, and possibly a science 
hall. The Alumni Association voted to back the 
gymnasium project first, and $21,000 had been sub- 
scribed, largely by President Preus' efforts, by the 
summer of 1921. 

Other conspicuous improvements during Presi- 
dent Preus' administration are: the Luther Statue, 
donated by the ladies of the Synod in 1911 at a 
cost of $2,547 (a thankful mother made the first 
donation of $5 in March, 1905) ; the expansion of 
the campus and its development according to a plan 
submitted by landscape architect Jens Jensen in 
1909 at the expense of the Chicago Luther College 
Club; the erection of the memorial arch in 1903 and 
its remodeling in 1907 and 1911; the expansion of 
the museum, including the addition of Rev. Koren's 
first parsonage, the Egge log-house of 1853; the 
extensive development of the chemical, physical, 
and biological laboratories; the purchase of Bishop 
Bang's library in 1913 through the efforts of Hon. 
L. S. Swenson and Mr. H. G. Haugan, and the ex- 
pansion of the library otherwise; and the large in- 
crease in the legacies of Luther College, the largest 
being the Capt. Rossing gift of $10,000 in 1910. 
The graduating classes gave valuable memorial gifts 



Christian Keyser Preus 131 

from year to year, the class of 1921 giving a 95-foot 
steel flagpole, from the top of which "Old Glory" 
was first unfurled on October 13, 1921, President 
Preus' 69th birthday. Hardest to realize have 
been President Preus' plans in regard to art collec- 
tions at the College, only a beginning having been 
made in the form of paintings and casts. He also 
longed to see and hear the O. Angelo Sperati Me- 
morial Pipe Organ in the College chapel, the ob- 
jective of the efforts of the Luther College Musical 
Union. 

President Preus got gifts that blessed from glad 
givers. He traveled early and late, never complain- 
ing of hardships. He could sleep anywhere and at 
any time on a moving train. To keep from missing 
a train in lonely night hours he would lean forward 
in his depot seat with elbows on knees and his pocket- 
knife held between his hands; if he slept too heavily, 
the knife would fall on the floor and wake him. 
While others slept, he traveled and toiled — and not 
in vain. 

Serving the Students 
Curriculum and faculty, buildings and equipment, 
were all to promote the welfare and progress of 
the invididual student. As for President Preus 
himself, there was no service within his power that 
he refused to render; the master was the servant 
of all. He served by setting an example of service. 
The spiritual welfare of the students was up- 
permost in his mind. He exhorted to regular church 
attendance. His talks in chapel came to be treas- 
ured by hundreds of students. His work in his 
classes in Christianity was conducted from the stand- 



132 Christian Keyser Preus 

point of the spiritual welfare of the students first 
of all. In his private soul-care of the students he 
was a true pastor. Many a student remembers his 
visit to the president's office the first day of school 
with gratitude for the strong spirit of manly Chris- 
tianity which there met him. Many were the per- 
sonal conferences which saved a boy from sins, 
temptations, and doubts. In hours of real trouble, 
the students freely went to him. In all this work 
he placed his reliance on the Word of God. 
Through this Word should the Holy Spirit, not C. 
K. Preus the man, speak to the hearts. President 
Preus knew his Bible as few men do. He made it 
abundantly clear that the Gospel of Jesus Christ 
is found also in the Old Testament. About two- 
thirds of his texts at the opening of school year 
after year were taken from the Old Testament. 
Chapel exercises were conducted twice a day; in 
the morning he would speak on a Bible passage, in 
the evening read a Bible passage usually without 
further comment than a free prayer. There should 
be nothing artificially emotional in the students' 
Christianity and nothing of the spirit of the Phar- 
isee; the student should abide in the Word and there 
find comfort, peace, and strength. The student 
should also sing. President Preus would select cer- 
tain hymns so often that every student should per- 
force learn them by heart. The students in general 
caught his spirit; how many of them do not remem- 
ber with a thrill his strong, clear, confident, trust- 
ing, resonant voice intuning "Nu hviler mark og 
enge" ("Now rest beneath night's shadow") at 
evening devotion. The boys would join in lustily. 



Christian Keyser Pre us 133 

"In chapel we all sing whether we can sing or not," 
is how one boy put it. Visitors would often com- 
ment on this singing. Returning graduates would 
prick up their ears, straighten their spines, catch the 
spirit, and sing, too. "It's worth the whole trip to 
hear the boys sing in chapel again," said one grad- 
uate who came from a distance to make an address 
to the students. 

The moral welfare of the students weighed 
heavily upon President Preus, too. He was such 
a keen observer, and in his first days as president 
caught so many offenders against the regulations of 
the school, that the boys gave him the nickname 
"Nick Carter"; his popularity among some of the 
students waned accordingly. He realized as he 
gained in experience that a disciplinarian must, in 
the first place, build upon the actual foundation that 
has been laid in the individual home, and, in the 
second place, get so close to the student that he 
really gets his point of view. Professor Preus was 
unusually fair-minded and possessed a unique abil- 
ity to catch the other person's point of view; and 
till the day of his death he stayed remarkably young 
in spirit. It was therefore no accident that his 
popularity among the students grew apace during 
the last half of his administration, so that the 
original nick-name "Nick" at last came to be a sym- 
bol of confidence and genuine affection. Being pos- 
sessed of a keen, warm sense of humor, he would 
joke about this epithet himself with a twinkle in his 
eye. 

Because of his concern for the moral welfare 
of the boys, President Preus took part in organizing 



134 Christian Keyser Preus 

the Law and Order League in 1909 and in thus get- 
ting the saloons voted out of Decorah. He deliv- 
ered a series of lectures in the F. N. E. L. Church 
that brought the issue squarely before the people. 
That same year he also took pains to defend the 
students against an anonymous newspaper attack. 

President Preus was also concerned about the 
mental welfare of the boys. He gave his warm sup- 
port to such enterprises as lectures, concerts, ora- 
torios, band work and band trips, debates, oratorical 
contests, literary society work, the student maga- 
zines "College Chips" and "Ervingen." He often 
lectured by student request himself. As often as 
might be, he secured lecturers of note. He encour- 
aged the Luther College Concert Band in its ex- 
tended undertakings : the four trips to the Pacific 
Coast, the Norway Tour in 1914, etc. He took 
a warm interest in the Luther College Sunday 
Association both from a religious and from a cul- 
tural point of view. 

President Preus took a live interest in the phys- 
ical welfare of the students. He had been an athlete 
in his student days himself, and he never lost his 
interest in student athletics. He would even don a 
baseball uniform on the day of the annual faculty- 
senior game and cavort around short stop to the 
hilarious amusement of the boys. He could do this 
without loss of dignity and respect. He favored 
military drill in time of war, and tried hard to make 
arrangements for a satisfactory substitute in time 
of peace. He was proud of the record of Luther 
College in clean athletics. Greater still was his con- 
cern for the sick and lonesome. He visited them 



Christian Keyset Preus 135 

with great regularity; was, in fact, almost a physi- 
cian in a self-made way. The problem of caring 
for the sick was permanently solved during his ad- 
ministration through the hospital, the college phys- 
ician, and the college nurse. Miss Theresse E. Ar- 
neson (now Mrs. B. J. Hovde) was the college 
nurse 1917-21, succeeding Miss Olivia Peterson, the 
first incumbent. 

He also cared for the social welfare of the boys. 
His home was full of Christian cheer and hospital- 
ity. The vacation Christmas-tree for the lonesome 
boys left behind showed him at his best. He wanted 
the students to join the church choirs, to visit the 
young people's societies, to form desirable friend- 
ships. He got them to appreciate what the Ladies' 
Aid had done for them in the way of mending 
clothes through fifty years. 

He was a special friend of the poor boy. He 
fought, as it were tooth and nail, to keep student 
expenses down at the College. He was a consistent 
opponent of tuition charges, but was finally forced 
to yield this point at the San Francisco Synod meet- 
ing in 1915. 

Most of the students were accordingly his sin- 
cere friends. The students surprised him on De- 
cember 17, 1903; welcomed him home from Nor- 
way October 3, 1911, with a torchlight procession; 
gave him a purse on his sixtieth birthday, October 
13, 1912; and serenaded him on his fortieth wed- 
ding anniversary, May 24, 1917, likewise on the 
occasion of the election of his son J. A. O. Preus 
to the governorship of Minnesota in 1920. The 
student tribute at his bier is an accurate and genu- 



136 . Christian Keyser Preus 

ine expression of their affection. The spirit of the 
student body was never finer than in the last year of 
his administration. The increased attendance in 
later years was in large measure due to student re- 
cruiting. In 1920 the students even wanted to put 
on a drive for half a million dollars for Luther 
College in one week in June. 

Administrative Policies 

Students and teachers at Luther College live 
in such intimate daily contact that they form, as it 
were, one family of "Luther College boys." It was 
the definite policy of President Preus to retain this 
condition. He wanted Luther College to remain 
a small college. He wanted it large enough to en- 
able it to do the finest and highest type of work, 
but small enough to retain the family atmosphere. 
He emphasized quality instead of quantity. With 
its present equipment the College could, in his 
opinion, accommodate from 250 to 300 students 
with a maximum of efficiency. But he would not 
lower standards or, as he put it, "popularize the 
course" in order to increase the attendance. He 
wanted Luther College to be a college "only for 
men that will work." He put into one of the adver- 
tisements of the College: "Nulla nisi ardua virtus" 
(No man was wise by chance). 

The attendance figures show the fluctuations oc- 
casioned by the movement for the establishment of 
a second college at Fergus Falls, Minn., the con- 
troversy about church union, and the world war. 
Year by year during his administration the enroll- 
ment was as follows : 



Christian Keyset Preus 137 

Year ending 1903 1904 1905 1906 1907 1908 1909 1910 1911 19l2 

College 129 114 117 126 121 121 108 89 91 107 

Preparatory . . 74 79 81 85 53 66 83 80 90 107 

Total 203 193 198 211 174 187 191 16» 181 214 

Year ending 1913 1914 1915 1916 1917 1918 1919 1920 1921 Aver. 

College 116 130 141 138 121 79 146 127 162 120 

Preparatory . 97 78 66 69 49 51 95 90 92 78 

Total 213 208 207 207 170 130 241 21 7 254 198 

President Preus believed firmly in the retention 
of the Preparatory Department at Luther College. 
In the first place, the roots of the College should 
go as deep as possible; in the second place, it would 
place the College at the mercy of other interests 
if the Preparatory Department should be dropped. 
He viewed with genuine alarm the decrease in the 
number of Christian academies. He wanted it to 
be possible for Christian boys to come to Luther 
College immediately after confirmation. 

He believed that the Church should pay for the 
education, but not for the keep, of the students at 
its schools. Tuition would have been levied long 
before in the College Department at Luther Col- 
lege if it had not been for the opposition of Presi- 
dent Preus. He supported his position by arguing 
the peculiar function of a school like Luther Col- 
lege and the need of meeting the competition of non- 
Lutheran institutions. He also thought it appro- 
priate to endow the College with scholarships for 
prospective clergymen. 

The salary question became acute two times 
during President Preus' administration. It first 
came up in 1905, again in 1908, and again in 1911, 
when the salary schedule of 1884, the limits of 
which were $650 and $1,100, was increased about 
14 per cent. War-time prices after 1917 brought 
about the present schedule, whose maximum is 
$2,400. Pres. Preus was not very enthusiastic about 



138 Christian Key ser Preus 

fixed salary schedules. In his view, the Church should 
pay a teacher what that teacher needed in order to do 
his work without financial worries ; on the other hand, 
every teacher in a church school should be willing to 
sacrifice for the cause. A teacher with a family to 
support should be paid more than one who was 
single. These principles were more in evidence in 
the Norwegian Synod before the Church union than 
in the united body after the union. 

With respect to teachers, President Preus held 
that broad early training should be followed by 
thorough specialization in one field, and that the 
Church could well afford to pay for this specialized 
training. In order to guard against inbreeding, the 
common charge against a school which recruits its 
faculty largely from its own graduates, he would 
provide for study years for the teachers elsewhere 
at appropriate intervals. He thoroughly believed 
in graduate study after the proper foundation had 
been laid at a Christian school. But a teacher should 
not grow so narrow that he became entirely incom- 
petent in all fields but one. He himself taught 
Christianity; but when, in 1916-1917, the chair of 
Norwegian became vacant, he undertook to head that 
department, too. 

He was favorably disposed toward the intro- 
duction of a summer session, and thought the day 
might come when the equipment at Luther College 
might be used forty-five weeks every year instead 
of thirty-six. 

As a legacy from his pioneer and pastoral days, 
he carried with him a tendency to do everything 
himself, small things in particular; but as the in- 



Christian Keyset Pre us 139 

stitution grew in complexity he accomplished an in- 
creasingly efficient division of administrative labor 
by delegating responsibility to disciplinarian, dean 
or assistant to the president, registrar, treasurer, 
stenographer, committees, and employees. The ad- 
ministrative work was always accomplished at very 
small extra expense. 

In the matter of publicity for the school, many 
criticisms were leveled against President Preus, be- 
cause he did not adopt modern intensive methods 
of publicity earlier than he did. The explanation of 
his attitude is to be found in his desire that the min- 
isters and the congregations should be kept so close 
to Luther College that the recruiting for Luther 
College would be done spontaneously by them. This 
method, he believed, would give the College the best 
students and do it at least expense. He later saw 
that the College itself had to assist directly in keep- 
ing alive the interest of the pastors and the congre- 
gations. He was at all times sympathetic, however, 
toward such publicity enterprises as the "Luther 
College Semi-Centennial" of 1911, "The Pioneer" 
of 1920, and "Norgesfasrden" of 1914, likewise the 
"Luther College Four" of 1920. 

As for the Luther College Corporation, Presi- 
dent Preus held that it should have separate cor- 
porate existence (as it has always had), and that 
the corporation should handle its own funds, but 
that the Board of Trustees should be elected by the 
Church from its own membership, and that the re- 
lationship between the corporation and the Church 
should be as close as in any way possible. This 
view had been assailed just before his presidency be- 



140 Christian Key ser Preus 

gan and was questioned later also, but at present 
his judgment also in this matter stands approved in 
the minds of many most competent to judge. 

The right relation between the College and its 
constituency was a matter more close to the heart 
of President Preus than almost anything else con- 
nected with the College. In his heart of hearts he 
must have carried to the last the ideals of the pio- 
neer days, in which Luther College was "the apple 
of the eye of the Synod" ("Synodens 0iesten"). He 
loved the old pioneers, and with good reason. He 
liked to present their sturdy virtues before the eyes 
of today. He fully understood the people who built 
Luther College. He therefore would never, if he 
could possibly avoid it, refuse an invitation to get 
Oiit among the people to present the cause of the 
College and the Church. He delivered hundreds 
and hundreds of sermons, lectures, speeches of many 
kinds, at church festivals, mission festivals, dedica- 
tions, ordinations, circuit meetings, anniversaries, 
and popular gatherings of whatever honorable sort. 
He wanted the teachers of the College to get out 
among the people, too. The people should be made 
to feel that Luther College was their school and 
always should remain so. 

Recognition and Appreciation 

Largely as a result of President Preus' labors, 
greater recognition is accorded Luther College to- 
day than ever before, and the influence of the Col- 
lege has been correspondingly extended. "The 
circles of this influence are wider than many sup- 
pose. Recently one of the graduates of Luther 



Christian Keyser Preus 141 

College felt constrained to secure from certain lead- 
ing universities in the United States testimonials 
concerning the educational standing of Luther Col- 
lege, and he was gratified to receive statements that 
were distinctly satisfactory. Important people in 
tie educational world have indicated that they are 
watching the work of Luther College with sympathy 
and respect. In recent years Luther College has 
sought and received full accreditation from such a 
standardizing agency as the North Central Associa- 
tion of Colleges and Secondary Schools. Many uni- 
versities have accorded substantial recognition to 
Luther College professors. Colleges supported by 
other Lutheran denominations have made Luther 
College's solution of educational problems the object 
of careful study. The recognition accorded Luther 
College by the federal government in connection 
with the S. A. T. C. and the R. O. T. C, by the 
State University of Iowa, and by various state de- 
partments of education has extended the influence 
of Luther College considerably beyond the confines 
of the church body which owns and operates it. The 
same thing is true with respect to the influence ex- 
erted by such student activities as the successful 
participation in intercollegiate athletics and the 
many extended tours of the Luther College Concert 
Band. In general, it may be affirmed that the repu- 
tation and influence of Luther College are greater 
today than ever before, the present loyalty of 
friends greater than at any time since the sixties, 
and the opportunity for service truly impressive." 
(O. A. T. in College Chips, October, 1921.) 

President Preus sought neither wealth, fame, 



142 Christian Keyser Preus 

nor recognition. He sought first the kingdom of 
God and His righteousness, and all these other 
things were added unto him. He left to his chil- 
dren a wealth of education, ideals, character, and 
popular respect, and a good name which "is rather 
to be chosen than great riches." His name will live 
in history. Recognition came, too. He was an 
honorary member of many Luther College Clubs, 
the chief speaker of many notable occasions, a very 
popular lecturer. He was in demand as a war-time 
speaker; he dedicated many service flags. As the 
representative of Luther College at the hundredth 
anniversary of the University at Christiania, Nor- 
way, in 1911, he was made Commander of the 
Order of St. Olaf by King Haakon. By special in- 
vitation, he gave three lectures there in 1914 on 
the history of Norwegians in America and produced 
a profound impression. Gov. Clarke appointed 
him Iowa's representative at the Centennial Expo- 
sition in Christiania that year. From the Norwe- 
gian Student Singers, after their American tour in 
1905, he received a special medal and a "ridder- 
kors." Steps had been taken to accord him special 
honor at the sixtieth anniversary of the College. 

Leadership was natural to President Preus in 
spite of his humility. He was a charter member 
and the first Iowa District president of the Choral 
Union of the Synod, organized 1903. He opened 
the organization meeting of the Young People's 
Association of the Synod with prayer in 1906. He 
was vice-president of the Norwegian Synod since 
1911, vice-president of the Iowa District of the 
Norwegian Lutheran Church of America since 



. Christian Keyset Preus 143 

1917, president of the Winneshiek County Old Set- 
tlers' Association in 1913, and the first president of 
the Educational Association of the Norwegian Lu- 
theran Church of America. He was re-elected 
president of Luther College every three years in 
spite of the fact that he was a minority leader. 

President Preus was a genuine American. He 
was a real democrat in spirit and had his best friends, 
with a few exceptions, among the common people. 
Good citizenship was for him a Christian duty, 
which he exercised with due seriousness. He did 
not make himself conspicuous in politics because of 
his conviction that church and state should be sep- 
arate; and he was a servant of the Church. He 
commanded the respect and support of the citizens 
of Decorah, but had no desire that "the College 
should run the town." 

President Preus was a truly great man. He 
had his faults; he was not sufficiently systematic in 
the arrangement of his work; he burdened himself 
with too many details, hence failed in promptness 
in correspondence; was at times too keen and 
quick in debate; kept his own counsel too closely; 
did too much of his work in the eleventh hour; but 
he knew his faults more than most mortals, and 
strove against them with success. He was great 
and noble and good, a conscientious Christian. 
Pious, humble, charitable, helpful, cheerful, sym- 
pathetic, faithful, industrious, fair-minded and 
broad-minded, tactful, patient, loyal, unselfish, 
always ready and willing to serve, he was a great 
president of Luther College, an inspiring nobleman 
of God's own making, whose memory will remain a 
blessing. 



VI. SAMFUNDSMAND OG TEOLOG 

I. B. TORRISON 

Samfundsmand 

DET var i aaret 1890 jeg blev naermere kjendt 
med C. K. Preus; og da laerte jeg at kjende 
ham som en mand med utpraeget samfundssind. St. 
Pauli norsk lutherske menighet i Chicago var plud- 
selig kommet i n0d. Under ledelse av pastor Otto 
C. Hjort hadde denne menighet solgt sin avsides 
liggende eiendom paa Park Street og med pengene 
fra dette salg og en del subskription, optat ved 
pastor Hjort, kj0pt lotter paa North Avenue, naer 
Leavitt Street. Man hadde ogsaa antat planer for 
en anselig og kostbar kirke. Det var et vovelig 
foretagende for en missionsmenighet, som gjennem 
de mange aar den hadde bestaat aldrig syntes at 
kunne gj0re fremskridt. Alt hvilte paa prestens 
mod og den tillid folket hadde til ham. Saa blev 
pastor Hjort alvorlig syk. Han maatte reise bort 
for laengere tid, og mange tapte modet, idet de fryg- 
tet for at han aldrig kunde opta arbeidet i Chicago 
igjen. Jeg blev kaldt som vikar. C. K. Preus, som 
var kommet i ber0ring med stillingen gjennem slegt- 
skap med past. Hjort, viste menigheten og vikaren 
en saadan hjaelpsomhet i raad og daad som om det 



Christian Keyset Preus 145 

var hans egen menlghet det gjaldt Jeg file en saa- 
dan levende fornemmelse av hans sympatetiske for- 
staaelse og villighet til at hjaelpe, at jeg uopfordret 
sendte maanedlige rapporter til Spring Prairie pre- 
stegaard saa laenge stillingen forblev truende. Han 
var interessert i Kristi rike ikke blot hjemme, men 
ogsaa ute og isaer ute blandt de menigheter som 




PASTOR I. B. TORRISON OG PROF. C. K. PREUS 
HOS PASTOR J. C. K. PREUS 

hadde sluttet sig sammen til det samfund han og- 
saa tilh0rte. 

Vor Frelsers menighet i Chicago n0t ogsaa 
godt av hans samfundssind. Han betjente denne 
menighet to forskjellige ganger mellem presteskif- 
ter. Saadant arbeide var en stor opofrelse for en 
mand, der som han hadde et stort kald at vareta 
paa Spring Prairie, og det var kun ved at gj0re to 
mands arbeide at han kunde greie det. Det har vae- 
ret sagt: "There is an unlimited field for service 



146 Christian Keyser Preus 

for the man who does not care who gets the credit." 
En saadan mand var C. K. Preus. Derfor var han 
let at arbeide sammen med, og det var let at ar- 
beide under hans ledelse. Han s0kte ikke sit eget. 

Under sit ophold i Chicago tok han levende del 
i arbeidet for det Norsk Lutherske Tabitha Hos- 
pital. 

Et meget opofrende arbeide utf0rte han som 
direkt0r for bladet "Amerika". Da jeg var sam- 
men med ham i direktionen de sidste aar f0r bladet 
blev solgt til et privat kompani, hadde jeg anled- 
ning til at iagtta hans arbeide der. Bladet blev stif- 
tet under kirkestriden i otti-aarene. Der var ikke 
adgang i de andre politiske blade til at forsvare 
sandheten saaledes som han og andre saa den, mens 
man stadig var gjenstand for uretfaerdige angrep. 
Det syntes en n0dvendighet at faa et blad som 
var "fair". Prester og laegmaend gjorde store op- 
ofrelser for bladet. Men da striden var utkjaempet 
og de andre blade indtok en venligere stilling, gik 
det ogsaa ned med interessen. Bladet hadde tapt 
den bakgrund som gjorde det n0dvendig at stifte 
det og 0nskelig at holde det gaaende. Dog holdtes 
det gaaende igjennem en raekke av aar. Den svig- 
tende interesse blandt eierne — "the stockholders" 
— gjorde det umulig at faa et repraesentativt m0te 
av disse. Der var forskjellige meninger om hvad 
der burde gj0res. O. M. Kalheim var bladets dyg- 
tige redakt0r. Alle anerkjendte hans dygtighet; 
men ikke alle var enige i hans politiske anskuelser, 
og derfor var de ikke lasngere villige til at gj0re 
opofrelser som f0r, nu da den kirkelige stilling var 
blit anderledes. Mens bladet utvilsomt gjorde store 



Christian Keyser Preus 147 

tjenester, isaer ved at bevaege andre blade til at holde 
laerestridigheter ute fra sine spalter, saa blev det 
dog mere og mere klart at det hadde utfo'rt den 
mission som dets stiftere hadde i sigte da "Ame- 
rika" f^rst saa dagens lys. Endelig fandt direkt0- 
rene at de ikke laengere burde laane penger for 
bladets drift, og det blev solgt. C K. Preus led et 
ikke ubetydelig pengetap som folge av det opof- 
rende arbeide han her hadde utfo'rt for samfundets 
skyld. Da han ikke selv hadde penger i bakhaand, 
blev det en personlig gjaeld, som han bar paa i 
mange aar. Disse ting kjender jeg godt til av per- 
sonlig iagttagelse, derfor naevner jeg dem f0rst. 

At han i hoi grad n0t stor tillid inden samfun- 
det, sees derav at han i 1903 blev valgt til Synodens 
viceformand. Dette valg avslog han. I 1911 blev 
han atter valgt og antok. Ved foreningen i 1917 
blev han valgt til viceformand i Iowa distrikt. I 
1902 blev han valgt som bestyrer for Luther Col- 
lege. 

Det er selvsagt at en mand med Preus's sam- 
fundssind og dygtighet skulde komme til at tjene 
sit samfund paa mange maater. Han var en av de 
tre som blev valgt til at fremlaegge saken om for- 
mandsembedet i 0stlige distrikt av Synoden for en 
voldgiftsret, da J. B. Frich blev erklaeret valgt. Han 
var til forskjellige tider medlem av de fleste vigtige 
komiteer i samfundet; da den f0rste staaende ii- 
nanskomite blev valgt, repraesenterte han 0stlige 
distrikt i samme. Han var medlem av forlagskomi- 
teen og av salmebokskomiteen, var en av dem som 
file Synoden til at faa istand Church Extension 
Fund, tok levende del i indsamlingen til Synodens 



148 Christian Keyser Preus 

gjaeld og til Luther College's gjenopbyggelse efter 
branden. Han hadde en egen evne til at faa folk 
til at gi til kirkelige 0iemed og, hvad mere er, faa 
dem til at bli glade givere. Hvad han har gjort 
i saa maate som president for Luther College vil 
andre omtale. Han appellerte ikke til folks for- 
faengelighet, men den kjaerlighet til Kristus og evan- 
geliet som ledet ham selv, opflammet han hos andre. 
Han var gjennemtraengt av den teologi som han 
praekte, og naar han bad om gaver, saa var det for 
ham en anledning til at praeke Kristus. For at for- 
staa Preus maa man forstaa hvad han var som 
teolog. 

Teolog 

De to maend som har hat avgj0rende indflydelse 
paa C. K. Preus som teolog, er hans far, formand 
H. A. Preus, og hans lasrer, dr. C. F. W. Walther. 
Litt om disse to maend vil her vaere paa sin plads. 

I en avhandling i Symra (6te bind, 2det hefte) 
skriver pastor Adolf Bredesen under titelen : "Pastor 
Herman Amberg Preus som jeg kjendte ham" : "Der 
fortaelles at dr. Walther i St. Louis, efter sit f0rste 
m0te med den unge pastor H. A. Preus, utbr0t: 
'Ein determinirter Kerl!' En determinert kar! Det 
var ogsaa mit f0rste indtryk av Preus, og indtryk- 
ket blev stedse dypere og dypere, jo mere jeg laerte 
ham at kjende. 

"He was a man, take him all in all, I shall not 
look upon his like again." 

". . . . Som husfader var Preus en mand som 
vel forestod sit eget hus og hadde lydige barn, med 
al aerbarhet, som det staar i hustavlen. Enhver uly- 
dighet og anden synd hos sine barn revset han 



Christian Keyset Preus 149 

strengt — litt for strengt, syntes stundom vi gutter 
— men paa samme tid i kjaerlighet. Det var man- 
gen gang liketil r0rende at vaere vidne til hans fa- 
derlige 0mhet og kjaerlighet til de barn som Gud 
hadde skjaenket ham og den aerb0dighet og kjaerlig- 
het hvormed de igjen omfattet sin fader. 

"I al sin embedsgjerning var Preus den samme 
determinerte kar. Han var en viljesterk, djerv og 
ihaerdig mand. Det som han visste burde vaere i 
menighet og i samfund, det vilde han; det skulde 
med Guds hjaelp bli, det arbeidet han for med en 
iver og kraft' og utholdenhet som kunde flytte 
bjerge. 

"Kristelig kirketugt efter Mattaei 18de kapitel, 
og privat skriftemaal og absolution f0r altergan- 
gen, var ting som folk ikke var vant med fra stats- 
kirken i Norge, og der var megen fordom og uvilje 
mot disse ting. Nu var Preus frikirkemand. Han 
visste at i menigheten var han ikke herre, men tje- 
ner, Guds tjener og menighetens tjener og medar- 
beider. For at faa sin vilje frem brukte han derfor 
ingen embedsmyndighet. Han dikterte ikke at saa 
og saa skulde det vaere; men han praekte om kirke- 
tugt og skriftemaal, og forhandlet derom med me- 
nighetene paa m0te efter m0te, og gav ikke op f0r 
han fik dem overtydet av Guds ord, og fik skrift- 
maessig kirketugt nogenlunde igang, og privat skrif- 
temaal indf0rt i alle menigheter. 

"At faa oprettet norsk-engelske menighetssko- 
ler var firti aar tilbake endnu vanskeligere, om mu- 
lig, end nu. Paa alle sider var der hindringer og 
motstand. Enhver som take og arbeidet for saa- 
danne skoler, blev straks, og det fra mere end et 



150 Christian Keyser Preus 

hold, utskreket for naesten en landsforraeder, en 
fiende av common-skolen og oplysning og naesten alt 
som var godt i dette land. Men Preus fik, trods 
alle hindringer, to norsk-engelske skoler igang, en 
ved Spring Prairie kirke, med nys avd0de pastor J. 
R. Vaaler som laerer, og en anden i Madison by, 
med Lars Lynne som laerer. 

"At indsamle pengebidrag aar efter aar til sam- 
fundets mange kasser, kaldes ikke sjelden "tiggeri", 
og er tidt et ubehagelig og utaknemmelig arbeide 
som prestene gj0r sukkende og ikke med glaede, let 
blir traette av og kvier sig for og utsaetter laengst 
mulig, indtil en uke eller to f0r regnskapsaarets 
slutning. Preus kviet sig ikke og blev aldrig traet 
Han klaget ikke over at der stilledes saa mange 
krav, eller spurte ikke om samfundets utgifter 
kunde formindskes. Selv gav han efter evne, og 
over evne, og i at formane og opmuntre sine me- 
nigheter til offervillighet og gavmildhet var han et 
lysende eksempel. Samfundets mange tomme kas- 
ser og de traengende skoler og de fattige missions- 
prester og missionsmenigheter laa ham altid paa 
hjerte, og bidrag samlet han aaret rundt. Hans 
kjaerlighet til samfundet, alle dets menigheter, pre- 
ster, skoler og missioner, var uopslitelig, og var 
et av de skj0nneste traek i hans karakter. I sine 
forb0nner morgen og aften bad han Gud velsigne 
og bevare 'disse menigheter og enhver sjael i dem, 
og vort kirkesamfund med alle dets laerere og til- 
h0rere,' og blandt hans sidste ord i d0dens stund 
var disse : 'Hils menighetene mine, og hils br0- 
drene.' 

"J eg laerte pastor Preus at kjende som en per- 



Christian Keyser Preus 151 

sonlig from mand. Han hadde sine skr0peligheter 
som enhver anden. Han var ikke altid saa godslig, 
mild og eftergivende som 0nskelig kunde vaere. I 
stridsartikler, isaer fra hans yngre dage, burde han 
vist stundom uttrykt sig i en mindre barsk tone og i 
mere hoViske ordlag. Ikke saa ganske faa av hans 
sognebarn anket over at han 'beit dem av,' eller 
talte like ut av posen om gjerrighet og gnieragtig- 
het. Sin fromhet bar Preus ikke tilskue, f. eks. ved 
at ford0mme som synd og strengelig forbyde ting 
som Gud ikke i sit ord har gjort til synd, eller at 
gaa med et langt ansigt og sukke og klage over 
andre, at de ikke var saa gudelige og aandelige 
som de burde vaere. Likefuldt var Preus en hjerte- 
lig from kristen, trods den bedste av dem som 
kaldte ham en aandelig d0d statskirkeprest og rei- 
ste motaltere mot ham. Derom vidnet hele hans 
liv og virke, hans taalmod og gudhengivenhet under 
mangehaande kors, og hans skj0nne, salige ende- 
ligt. Av Preus's kristelige alvor og usminkede guds- 
frygt fik jeg et levende indtryk, saerlig under de dag- 
lige husandagter og hver gang han for mig gik til 
skriftemaal og Herrens bord. For mig unge ka- 
pellan knselte ydmygt den aervaerdige, gamle prest 
og synodeformand og ut0ste sit hjerte i angerfuld 
syndsbekjendelse og barnlig hjertelig fortr0stning 
til Guds naade i Kristus. Likesom Luther fandt 
han altid stor tr0st og styrkelse i absolutionen som 
Guds egen r0st og forladelse til ham. . . . 

"Preus var gammelluthersk skriftteolog, saa or- 
todoks som katekismen og salmeboken og Konkor- 
dieformelen. Summa summarum av Preus's teologi 
var: 1. Den ganske skrift er indblaest av Gud og 



152 Christian Key ser Prens 

er eneste visse og fuldkomne regel og rettesnor for 
tro, laere og liv. 2. En synder gjenf0des, retfaerdig- 
gj0res for Gud og frelses, ikke i mindste mon ved 
sit eget gode forhold, dyd eller vaerdighet, men 
alene ved den Helligaands gjerning, gjennem naa- 
dens midler, og av idel naade for Kristi skyld. 
Preus kunde som faa den vanskelige kunst at ret- 
telig utdele sandhetens ord , lov og evangelium. 
Han r0rte ikke lov og evangelium sammen. Naar 
han praekte loven, saa praekte han loven, og det i 
al dens strenghet, saa hver mund tilstoppedes og 
alverden stod skyldig for Guds dom. Naar han for- 
kyndte evangeliet, saa forkyndte han det i al dets 
liflighet, saa den fattigste synder kunde gripe Guds 
naade i Kristus og bli viss paa sin naadestand og 
salighet. Var hans praekener ikke i den gjaengse 
forstand laerde, aandrike og veltalende, saa var de 
skriftmaessige, fulde av Guds ord, og tidsmaessige og 
praktiske, og dertil saa klare og enfoldige, at, som 
Luther sier, Hans nede ved d0ren kunde og maatte 
forstaa." 

Jeg finder det tjenlig at gjengi saavidt utf0rlig 
av denne skisse, ti ogsaa paa mig har det gjort et 
dypt indtryk at se med hvilken "aerb0dighet og kjaer- 
lighet" prof. C. K. Preus saa op til sin far. Den 
som kjendte baade far og s0n kunde ikke andet end 
se den store likhet. De var teologer som hadde 
gaat i samme skole — i skole hos Luther. De var 
ogsaa meget like i karakter, skj0nt den determi- 
nerte vilje vel var mere fremtraedende hos faren 
og det varme hjertelag hos s0nnen. 

Den mand som har hat den st0rste indflydelse 
baade paa far og s0n er dr. Walther. Under ham 



Christian Keyset Preus 153 

hadde jo prof. C. K. Preus studert teologi i St 
Louis i tre aar. Dr. A. Bromel, superintendent i 
hertugd0mmet Lauenburg, sier om Walther i sit 
verk, "Homiletische Characterbilder" : "I kirkefae- 
drene, isaer i Luther og reformatorene, er han be- 
vandret som i bibelen. . . . Men fordi han er en 
levende kristen, der gj0r fuldt alvor med det hele 
Guds ord, derfor erholder den ortodokse mand et 
fuldkommen tidsmaessig, dvs. ganske subjektivt 
praeg. Han er en dyp og inderlig praedikant, som 
ganske lever i Jesus, hans teologi er helt igjennem 
praktisk. Han er saa ortodoks som Johan Ger- 
hard, men tillike saa inderlig som en pietist, saa 
korrekt i formen som en universitets- eller hofprae- 
dikant — og dog saa populaer som Luther selv. 
Dersom den lutherske kirke atter vil bringe sine 
laerdomme ind i folket, da maa den vaere saa tro 
og sikker i laeren og betjene sig av en likesaa tilta- 
lende og tidsmaessig form som Walther. . . . Han 
praeker som god lutheraner det hele Guds ord; ynd- 
lingstanker har han ikke. Med den st0rste over- 
bevisningstroskap praeker han hele skriftens ind- 
hold. . . . Ikke en t0ddel av skriften opgir han. 
D0d, traeg ortodoksi er ham en vederstyggelighet. 
. . . .Sandhet, frihet og mandig mod er Walthers 
grundelement." 

Denne karakteristik av disse to store lutherske 
teologer danner den rette bakgrund naar man skal 
forstaa C. K. Preus's teologi, liv og virke. Det ene 
n0dvendige var troskap mot Guds ord i laere og liv. 
Var laeren ikke ren, da kunde heller ikke livet vaere 
det. En tekst som han gjerne praekte over, og som 
kaster sit lys over hans teologi og virke, er Jesu 



154 Christian Key ser Preus 

ord: "Dersom I blir i mit ord, er I i sandhet mine 
discipler, og I skal erkjende sandheten, og sandhe- 
ten skal frigj0re eder" (Joh. 8, 31 — 32). 

C. K. Preus var ikke av naturen rigor0s, stiv- 
sindet, langt fra det. Han var varmhjertet, b0ielig 
og f0ielig, vilde gjerne vaere alt for alle at han 
kunde vinde nogen. For sine elever, var de i n0d, 
var de syke, saa var han med dem og om dem 
tidlig og sent; var sjaeles0rger, far og "nurse". 

Men naar han skulde vaere tro mot Guds ord 
og mot den lutherske kirkes bekjendelse, fordi denne 
var tro mot Guds ord, saa fandt han at han maatte 
staa fast, selv om han blev avsat fra sit embede 
som prest, selv om han stod alene. 

Denne fastholden ved sandheten, hvorav hans 
samvittighet var bundet, sees av hans forhold til 
de laerdomme som vel er populaere i vor tid, men 
som ikke er efter skrift og bekjendelse. Han vilde 
ikke vaere liberal med Guds ord, men tro mot det. 
Sammenblanding av sandhet og usandhet vilde han 
ikke hjaelpe til, men stride mot. Bekjendelsen maatte 
vaere klar og grei, og det isaer likeoverfor vildfa- 
relser som var populaere og som truet med at bryte 
ind. Man gjorde kirken en bj0rnetjeneste naar man 
s0kte at bevare den ydre fred paa sandhetens be- 
kostning. En bekjendelse som hverken er min el- 
ler din, men en sammenblanding, vaekker hverken 
kjaerlighet eller brodersind eller lyst til at ofre og 
arbeide. Den gj0r slap og likegyldig. 

Det sees ikke av aarsberetninger at Preus ofte 
var referent ved de aarlige m0ter. Dertil var han 
for optat av de "praktiske" ting. Dog tok han som 
regel ivrig del i diskussionen og hadde en egen evne 



Christian Keyset Preus 155 

til at tale det rette ord til rette tid. V'ed mindre 
m0ter derimot — kredsm0ter, specialkonferenser, 
— blev han meget brukt som referent. 

Der foreligger en del utkast til referater i ma- 
nuskript fra hans haand. Han var kjendt for sin 
klarhet og letfattelige fremstilling. At det gjaldt 
for ham at klargj0re det som syntes mange dunkelt 
og misforstaat, sees av hans temaer. Et av disse 
vil belyse hvad der er sagt og vise hans stilling til 
skriften og bekjendelsen: 

"Unionisme 

1. Med unionisme forstaaes her religionsblan- 
deri, likestillen av sandhet og vildfarelse, eller kir- 
kelig forbindelse, samarbeide og faellesskap med 
anderledes troende. 

a) Uttrykket unionisme er tildels ensbety- 
dende med union og kaldes ogsaa synkretismc 
Stundom brukes synkretisme mere om at likestille 
sandhet og vildfarelse teoretisk, unionisme at gj0re 
det i praksis. 

b) Med uttrykket anderledes troende menes 
personer, menigheter, samfund der i laere eller 
praksis avviker fra skrift eller bekjendelse. 

c) Ved kirkelig forbindelse, faellesskap osv., 
med anderledes troende forstaaes : At folk av f or- 
skjellig bekjendelse danner eller utgj0r en menig- 
het eller nogenslags kirkelig eller religi0s organisa- 
tion; at en menighet eller et samfund forbinder sig 
organisk med falsklaerende menigheter eller sam- 
fund; at en menighet eller et samfund tillater prae- 
kestolbytte, "union services", nadverfaellesskap med 
avvikende, ogsaa unerte, menigheter eller samfund; 



156 Christian Keyser Preus 

at en menighet eller et samfund taaler falsk laere 
eller laerere eller paa nogen anden maate gj0r sig 
delagtig eller medansvarlig i laerdomme der er imot 
Guds ords sandhet. 

2. Unionisme er synd: 

a) Forbudt i Guds ord; 

b) D0mt av bekjendelsen; 

c) Forkastet av Luther og de lutherske kirke- 
laerere; 

d) Fornegter sandheten; 

e) Forarger Guds menighet; 

f) 0ver samvittighetstvang; 

g) F0der indifferentisme; 
h) Virker avfald; 

i) Utelukker vidnepligten." 

Preus's grundsyn kommer frem i disse punkter 
og i denne uttalelse : u Vor lutherske kirke har en 
mission i dette land som ingen anden kirke, fordi 
den har Guds ord purt og rent. Ved det har den 
skutt en herlig vekst. Dens troskap mot det har 
vaeret dens kraft. Usigelig velsignelse kan den 
sprede i fremtiden. Ingen kirke er saa hjemme un- 
der landets frie institutioner som den. Ingen kan 
som den lutherske kirke seierrik m0te evolutions- 
teorienes og den moderne vantros anfald paa kri- 
stendommen. Men der er et skjaer som truer. Re- 
formationens hjemland har lidt grundskade paa det. 
Likesaa vort f0delands kirke. Det er indifferent- 
isme og unionisme. Styrer vor kirke ikke klar derav, 
saa forspilder den sin anledning og forfusker sin 
mission." (R. og F., 3dje B., S. 17.) 

Det er ikke raadelig at handle mot sin samvit- 
tighet, det gjaldt for prof. Preus. Var en sandhet 



Christian Keyset' Pre us 157 

erkjendt at vaere Guds ords sandhet, saa holdt hah 
fast ved den. "Her staar jeg, jeg kan ikke andet," 
maatte ogsaa han si, og han handlet derefter. 

Hans stilling til foreningssaken i aarene 1912 
til 1917 er blit mistydet fra forskjellige hold. 

Han hadde erkjendt at Konkordieformelen ef- 
ter skriften laerte, at utvaelgelsen omspaendte hele 
den utvalgtes frelse fra kaldelsen indtil herliggj0- 
relsen (Konkordieformelen, XI, 1 — 20), og laerer 
en utvaelgelse "til salighet gjennem Aandens hellig- 
gj0relse og sandhets tro," troen var et led i utvael- 
gelsen selv. Denne laere maatte han staa fast ved. 

Naar andre indskraenket utvaelgelsen til be- 
slutningen om den endelige herliggj0relse med den 
av Aanden virkede tro og bestandighet som sin n0d- 
vendige forutstetning, saa kunde han ikke uten for- 
behold tilstemme dette. Det var ikke skriftens og 
bekjendelsens laere. Saa laenge man laerte at troen 
var virket av den Helligaand, var laeren ikke kirke- 
adskillende, men selv kunde han ikke tilstemme 
dette. Derfor kunde han ikke tilstemme paragraf I 
i "Opgj0r". 

Dernaest kunde prof. Preus for sin samvittighet 
ikke tilstemme den saetning: "svaekke menneskets 
f0lelse av ansvar likeoverfor naadens annammelse". 
Den tilskrev, mente han, mennesket en evne til at 
annamme naaden. Men naar samfundene tilstemte 
dr. Stubs og dr. Kildahls forklaring av disse ord, en 
forklaring som utelukket det som prof. Preus fandt 
i dem, saa faldt hans anke bort. 

Da de tre samfund erklaerte, idet hans laerestil- 
ling blev fremlagt, at de fandt intet der som stred 
mot skrift og bekjendelse, og at det var tilstraek- 



158 Christian Keyser Preus 

kelig til troesenighet, og derfor indb0d ham og dem 
som stod med ham at komme med i det nye samfund 
under fuld likestillethet, saa fandt han det ret at 
gj^re dette og glaedet sig over at splittelse kunde und- 
gaaes. Ingen vil vel nu tvile paa hans aerlighet og 
hans alvor i denne sak. Laes hans tale efterat sam- 
fundene hadde tilstemt "Austin Agreement" og hans 
hilsen til sine barn sendt fra d^dsleiet. Ogsaa om 
Preus maa det sies, "sandhet, frihet og mandig mod 
var hans grundelement." 



VII. FORMAND FOR SKOLE- 
FORBUNDET 

S. Strand 

T~\ ET var en av dagene mellem jul og nyaar i 
*^ efteraaret 1917 at den forening blev stiftet 
som gaar under navnet: The Educational Associa- 
tion eller Skoleforbundet, som vi kalder det paa 
norsk. 

Det var saerlig past. O. A. Bu og professorene 
H. S. Hilleboe, dr. O. M. Norlie, K. L0kensgaard 
og P. J. Eikeland som hadde arbeidet for at faa 
et m0te avholdt i skolesakens interesse; de hadde 
faat lov paa rum i Vor Frelsers kirke, past J. W. 
Preus's kald, i Minneapolis, og bestemt tiden til 
28de december, kl. 10 formiddag. 

Det var bitende koldt den dag; men tiltrods 
derfor var der allikevel m0tt frem bortimot 50 
stykker. De fleste av disse var laerere ved vore 
kirkeskoler. 

Pastor Bu og andre med ham gjorde saa rede 
for hvorfor de hadde utstedt denne indbydelse. 

Der var mange inden vor lutherske kirke, sa de, 
som gjerne vilde gj0re hvad gj0res kunde for at 
"Herrens ord og Luthers laere" maatte faa lov til 
at beholde den plads i slegtens utdannelse som med 



160 



Christian Keyser Preus 



rette tilkommer den; men det faldt saa vanskelig 
at faa nogenting gjort, og en av aarsakene dertil 
var at de maatte arbeide og kjaempe hver for sig 
uten organisation og uten nogen faelles plan. 

De hadde derfor taenkt paa og talt om at det 




I KLASSEV^ERELSET 



vilde vaere til gavn for saken om man fik saa meget 
av en organisation istand at man hadde sin besty- 
relse, holdt faellesm0ter, talte, skrev og hjalp til 
med raad og daad overalt hvor der gaves anled- 
ning. 

Planen fandt ingen motsigelse. Alle trodde at 
man burde gj0re et fors0k. Man foretok en fore- 
l0big organisation, paala en komite at utarbeide ut- 



Christian Keyser Preus 161 

kast til en konstitution, og valgte midlertidig besty- 
relse : formand, vieeformand, sekretaer og kasserer. 
Og den som blev valgt til formand, var prof. C. 
K. Preus, bestyrer for Luther College, Decorah, 
Iowa. 

Han var villig til at overta arbeidet, blev gjen- 
valgt ved m0tet i Albert Lea 1918, ved m0tet i 
vort teologiske seminar det f0lgende aar, og tjente 
saaledes i denne stilling indtil sin d0d. 

Og de som h0rte til foreningen og var tilstede 
ved dens m0ter, var glad over at kunne ha ham 
som formand. 

Han hadde noget eiendommelig tiltalende ved 
sig som ordstyrer. Det var ikke noget slikt som 
brask og bram, studs og staak ved hans optraeden. 
Stille og fordringsl0s indtok han formandssaetet, 
og venlig og hensynsfuld var han mot enhver, altid 
og allevegne. Ikke saa at forstaa at han ikke pas- 
set sin dont, lot hver mand gj0re som han vilde. 
Han var vel kjendt med ordensreglene og en god 
ordstyrer. Der var ingen forvirring ved m0tene 
naar han stod ved roret. 

Og dog var der noget ved hans maate at vaere 
paa som var av st0rre vaerd end hans dygtighet som 
dirigent, og det var at hans optraeden ved siden av 
at vaere venlig, hensynsfuld og kameratslig, altid 
var praeget av hellig alvor. 

Hans indberetninger til foreningens aarsm0ter, 
og den maate han ledet m0tene og avsluttet sessio- 
nene hadde noget alvorlig, hjertelig og gudhengi- 
vent ved sig. 

I sp0rsmaalet om de unges utdannelse var han 
egte synodemand: konservativ, bibeltro og luthersk. 



162 Christian Keyset Preus 

Hans standpunkt var at kun da kan der bli en sand 
og sund utdannelse, naar Kristus faar vaere hj0rne- 
sten, og bygverket blir baaret av Guds aand gjen- 
nem Herrens hellige ord. 

Derfor var han en trofast ven av vor kristelige 
barneskole og en utraettelig arbeider for vor kirkes 
holere laereanstalter. 

u Det protesterer jeg imot!" sa han derfor en- 
gang under et av foreningens aarsm^ter, da en av 
talerne kom med den paastand at menighetsskoler 
ikke var i overensstemmelse med vort lands fri for- 
fatning. 

Han kvidde sig forresten ved at si imot. Ikke 
saa at han var veik og raed; men han var i den grad 
hensynsfuld og overbaerende, og vi gamle konfe- 
rensekarer sa os imellem: "Kjaere, kan det der vaere 
synodemand av den gamle skole?" 

Hans arbeidsdag som formand for skolefor- 
bundet var ikke just lang, bare 3 a 4 aar, og det 
vilde ikke vaere ret at si at han utf^rte et stort og 
alsidig arbeide i forbundets tjeneste. Han styrte 
de 3 aarsm0ter, hadde vel utarbeidede indberetnin- 
ger, var tilstede og tok del i skolem^tene paa Wal- 
lingford og i Roland samt et par mp'ter i bestyrel- 
sen; men somme av os syntes det var for litet. 

Han var sen til at svare paa brev og file ikke 
den fart i arbeidet som vi hadde 0nsket. 

Der var de som syntes at den "sterke graa- 
spraengte mand", som altid saa frisk og frimodig 
ut, maatte kunne arbeide baade nat og dag uten at 
bli traet og utslitt. 

Nu vet vi at han var ikke den kjaempekar som 
han saa ut for. Og naar vi saa husker paa det 



Christian Keyser Preus 163 

mangedobbelte arbeide han ellers hadde at overta 
som skolebestyrer, fondsindsamler m. m. er der 
nok mere grund til at klage over at ogsaa dette 
straev med at vaere formand for en ny organisation 
skulde bli lagt over paa en traet og syk mands 
skuldre. 

Dertil kom at aarene fra 1918 til 1921 var ikke 
nogen heldig tid for nye foretagender. Der var for 
mange jern i ilden allerede. Prof. Preus gjorde der- 
for ret i at han lot skoleforbundet ta det med taal 
og pr^ve sig frem. 

Som formand r0gtet han sit hverv med troskap, 
var vennesael og retfaerdig mot alle, og styrte for- 
eningen ind i de rette spor, saa dens arbeide kan bli 
av varig vaerd. Han "la grundvolden som en vis 
bygmester" og er nu faerdig med sit virke her hos 
os, og tak skal han ha for vel utf^rt arbeide som 
Skoleforbundets f^rste formand. 



VIII. SMAATR^EK 

PREUS SOM FAMILIEFAR 

OM professor C. K. Preus som familiefar har 
en av hans sinner efter redakt0rernes opfor- 
dring indsendt f0lgende, som med glaede og taknem- 
melighet hitsaettes i sin helhet: 

You mentioned at one time, that it would be a 
mistake not to have something about father as "fa- 
miliefar". In case no one has touched upon this, per- 
haps you might use some of the following scattered 
recollections and impressions. 

I recall, for instance, one winter, I think it was 
1891 or '92, when we were quarantined for eleven 
weeks with diphtheria. Father and mother were the 
only nurses. Still father took care of his work. The 
oldest brother, Herman, died. Six other children 
were all down; a ihired man, two maids were deathly 
sick. The following year, or '93, he took us boys — 
three of us — to the Columbian Exposition in Chi- 
cago. He took the two oldest boys along to the 
dedication of the Luther College building in 1890. 
He took some of us along to the dedication of the 
theological seminaries in Robbinsdale and in Ham- 
line. This was father's way of interesting his sons 
in the ministry. He never urged us to take it up. 




Prof. Preus og hustru 



Christian Keyset Preus 165 

Father believed in good, healthy work for us 
boys while at Spring Prairie and always had a num- 
ber of fine horses — six to ten of them — and equally 
many cows. Our summer job was to make hay in 
a slough. Father had a forty-acre piece of slough 




FAMILIEN PREUS (1902) 

land, — he always spoke of it as the Lake, or 
"Laken." There had at one time been a little lake. 
Now there was a pond of clear water and several 
hundred acres of marsh land. The wild hay on this 
forty-acre patch was cut for the horses. Niels An- 
dersen, who came from Denmark at the age of 
twenty-one, had been u f0rste mand paa en stor her- 
regaard paa 0en Langland" ; he served father with- 
out interruption from Christmas-time, 1881, till the 
fall of 1898. We boys were subject to his orders 



166 



Christian Keyser Preus 



when we went about our work out-of-doors. Fa- 
ther's horses were Niels' pets. If they were sick, he 
stayed in the stable with them all night. When 
father came home late at night, Niels would be up 
waiting for him, with the lantern lit. If it was a 
cold night, he would blanket the horses and sit up 
for another hour, that they might cool off before 




EN FAMILIEFEST (1911) 

he gave them their feed and water. As an indication 
of what splendid horses father raised and how 
Niels' care was of value, it might be mentioned that 
a colt which father sold as a yearling, later resold 
to a European army officer for the sum of $1,400. 
Niels also took great pride in having the cattle look 
fat and sleek. If there happened to be a shortage 
of sweet milk, he felt that it was better that the 
children had water for supper than that the little 
six-week-old calf should go without its fresh, warm 
milk. As a consequence, the neighboring butcher 



Christian Keyser Preus 



167 



would buy father's young stock unseen at two cents 
a pound above market price. 

But this is perhaps getting pretty far away from 
the real family life. I write about Spring Prairie in 
particular. 

Father was gone a great deal. But rarely was 
he at home an entire day. On his many drives to the 




NIELS ANDERSEN ("PRESTE-NIELS") 



various congregations he frequently took one of us 
boys along. In order that he might have full op- 
portunity to study his problems while on the road, 
he would turn the reins over to us and tell us to 
watch the horses. If we became too talkative, he 
would only say, "Pas paa hestene." 

A little "bay-window" in the living-room of the 
parsonage was for many years his study. His table 
with all its papers, letters, and documents was sa- 
cred, not to be touched by the children. While 
working there he was never annoyed by the playing 
of the children in the same room. He seemed ut- 



168 



Christian Keyset' Preus 



terly oblivious to their presence so long as they did 
not speak to him. If the baby became altogether 
unmanageable, he would finally realize that it was 
time for him to take a hand. On his knee, to the 
hum of a slumber song of his own composition (a 
song without words), the little one would invariably 
be asleep in a short while. 




PREUS'S HESTER 



As to the discipline in the home : that was very 
largely a problem for mother to grapple with. I 
marvel, as I look back, at her patience and long- 
suffering. While she could never be wheedled or 
teased into granting a request once denied, and while 
disobedience would never be tolerated or condoned, 
she would seek to gain her object by persuasion and 
admonition, especially by reminding us that disobedi- 
ence or ill behavior was sin in the sight of the Savior. 
Fear of the Lord, love of the Savior, was the key- 
note of mother's training of the children. She 
taught us to pray, but she also let us know that she 



Christian Keyser Preus 



169 



was constantly praying for us. She was to us a?» 
children the living embodiment of all that was good 
and pure and true in womanhood, — the most won- 
derful mother. That opinion has never changed. 
It is shared to-day by all the sisters and brothers. 

Mother and father had a way all their own 
of letting us, as children and young folks, know what 




C. K. PREUS SOM BEDSTEFAR 



they approved and what they disapproved. They 
never forbade us the use of tobacco. Still none 
of us has ever used it. They never urged upon us 
the study of theology, still we knew that this was 
their hope. Two of the brothers did take it up. 
More would have, had it not been for the peculiar 
conditions in the Church at the time, 1912 — 1919. 
Father and mother believed in keeping their 
young folks at home and under home influence, not 
by prohibiting us from going out evenings, but by 
making home so attractive that we felt no inclina- 



170 Christian Keyser Preus 

tion to go elsewhere. They were both lovers of good 
music. Mother played well, both sang well. Father 
would find Behrens' Male Quartettes and sing the 
second bass, while the three oldest boys would take 
up the other parts. Mother was always ready to 
play the accompaniment to any song we might se- 
lect, — only she drew the line on rag-time and other 
frivolous music. They were also thoughtful in in- 
viting to the home young people whose company 
should not have an evil influence. I have often 
thought, and am of the opinion still, that one reason 
why father was eager to have us participate in sports 
and all other healthy college activities was that it 
would give us less chance to fall into the undesir- 
able ways of the idle and inactive. 

As we grew older, more mature, father became 
less the superior and more the comrade. One might 
say, in a way, that he was "primus inter pares." 
He never grew old in his point of view. He was 
always as young as the youngest, as keen in enjoy- 
ments as any of us. Each year we learnt to appreci- 
ate more what we (had in our father; at each visit 

of late we grew closer to him. 

* * * 

Da Christian Preus var ung 
Slik skrev han til sin yngre s0ster, da han var 
ved Luther College i 16 — 17-aars alderen: 
"Kjaere Anga ! 

Du er nok den samme naesepaere, du, som du 
var f0r. Du maa ha mange tak for dit brev. Jeg 
kan vel tro du laeser flittig nu om dagen. Er du 
like stor flyfille og render til Mp'en hvert 0ieblik 
for at fjase med Hilda? 



Christian Keyser Preus 171 

Jeg har ikke saa meget morsomt at fortaelle 
som du. 

Her er saadan en god s0le hernede. Taenk bare, 
dersom du var her, da kunde du faa ligge og plaske 
i den sammen med Brandts gutter og Einar Land- 
mark. 

Hvorledes gaar det med alle dine dukker og alle 
mamas skj0rter, som du bruker til slasp? De er vel 
snart utslitt nu? 

Nok for denne gang. Din, 

C. K. Preus." 

* * * 

SLIK VANDT HAN I ET KAPL0P 

Preus var som bekjendt flink til at springe. Det 
haendte ved en leilighet nede paa "fair grounds" i 
Decorah, at en del gutter skulde kapspringe rundt 
banen — "the race track." Preus var en av dem. 
Lauritz Thoen var hvad man i vore dage vilde kalde 
hans "manager." Kapl0pet begyndte. Da guttene 
var kommet omtrent halvveis omkring banen, ser 
man Preus saette sig ned. Thoen farer ut og roper: 
"Hey, Christ, what are you doing there?" Det 
varte ikke laenge f0r han var paa benene igjen og 
satte avsted efter de andre. Han indhentet dem 
snart og vandt kapl^pet. Men da han kom til maa- 
let, hadde han en sko og en str0mpe i hver haand. 
Et par spiker i skoen hadde tvunget ham til at sitte 

ned og traekke dem av. 

* * * 

Slik mottok han en utfordring 

Paa den tid C. K. Preus studerte i St. Louis, var 
det almindelig at de fleste norske studenter reiste 
med baat fra Prairie du Chien til St. Louis. Paa 



172 Christian Keyser Preus 

en av disse turer var der en fraek ung yankee om- 
bord. Han forn0iet sig med at gj0re al slags kun- 
ster som han trodde ingen anden kunde gj0re eller 
maaske ikke turde forsake at gj0re. Endelig fandt 
han paa at haenge sig efter knaerne med hodet ned 
paa en tynd stang som stak ut over vandet fra ski- 
bet. Da det var gjort, saa han med et utfordrende 
blik omkring paa de andre unge maend. Efter flere 
opfordringer fra sine kamerater kastet Christian 
Preus av sig hatten og frakken, svang sig behaendig 
ut paa stangen, men istedenfor at haenge sig ned ef- 
ter knaerne, hsengte han sig efter bare taerne. Den 

hovns yankee forsvandt. 

* * * 

Teologen 

I betragtning av den store rolle som utvaelgel- 
seslaeren har spillet i den norsk-lutherske kirkes hi- 
storic i Amerika, er det av stor interesse at vite, at 
C. K. Preus som teologisk student, blot tre-og-tyve 
aar gammel, tok utvaelgelsen som tema i katekisa- 
tion paa engelsk ved Concordia Seminar og skrev 
til sin forlovede et laengere brev desangaaende. 

En yngre prest, Luther College graduent, be- 
merker f0lgende: "I have been reading Heuch's 
'Mod Str0mmen', and in his first treatise on 'Re- 
ligion og Kristendom', I seemed to recognize much 
of the philosophy of Preus. Now, it is a fact that 
Heuch had a great influence over Preus, as he testi- 
fied to this in class several times. It might be, that 
a very wholesome lesson can be drawn from the life 
of Preus just in this, that one must not 'avknappe 
den religi0se forkyndelse til at indeholde blot al- 
men-religi0se sandheter' lest one betray Christian- 



Christian Keyser Prens 173 

ity. This suggests that there is a relation between 
Preus and Heuch." 

"Another touch might illustrate his attitude to- 
ward his testimony for the truth in regard to church 
matters, an attitude that has been greatly misun- 
stood," skriver den samme prest. "We were com- 
ing home from the meeting of the Church in 1920. 
The Board of Education wanted some action in re- 
gard to the schools out on the West Coast, and one 
of the propositions that came up during the discus- 
sion was to co-operate with other Lutheran bodies 
out there. Preus and others opposed it on the ground 
that we were not in official doctrinal accord with 
these bodies. After the meeting someone had taken 
a fling at him for opposing this. He had replied: 
'Why do you bring it up if it is not to be discussed? 
Every member is responsible for what the Church 
does in its meetings, and since I was present, I would 
not consent to this action by my silence. If you had 
done this privately, I should not have had any share 
in it, hence I would have let you bear the conse- 
quences of your own action. But by bringing it be- 
fore the Church, you make it my business, and I am 
a party to the action taken.' If the work of our 
Church were such a personal matter to all our pas- 
tors, we should have a wonderfully strong Church. 
Personal considerations rarely entered into this, as 
Preus certainly was willing to risk his personal pop- 
ularity for what he thought was right." 
* * * 

Indflydelse 
Der fortaelles i Wisconsin : 

Et aar var der en saerdeles heftig kamp for at 
faa utryddet en saloon i naerheten av settlementet. 



174 Christian Keyser Preus 

Preus gik til en mand der hadde for vane at ta sig 
en taar over t^rsten, og fik ham til at at love at han 
ogsaa skulde stemme for at saloonen skulde gaa ut. 
Da valgdagen kom, var der nok dem som fors^kte 
at faa manden til at bryte sit l0fte til presten. Han 
var jo ikke medlem av menigheten allikevel, sa de. 
Men han avviste dem kort og godt med den bemerk- 
ning: "Eg ha lovd han Christian Preus at eg ska 
stemma imot, aa eg ae mann so held ord." 

Da det nasste dag rygtedes at saloonen nu maatte 
ut, henvendte manden sig til sin trofaste hest: "Stak- 
kars deg, Flora, no lyt du gau sjeu mil 'stan for tre 
mil." Det var nemlig syv mil til naeste saloon. — 
Denne mand sluttet senere aldeles at drikke. 
* * * 

Presten faar en gave 

En dag da tobakken var omtrent faerdig til at 
indh^stes, kom der op en voldsom haglskur. Et 
menighetslem der hadde en ganske stor og vaerdi- 
fuld tobaksaker, saa stormen komme og gik sam- 
men med sin ihustru ind i huset. De blev staaende 
ved vinduet for at se hvordan det vilde gaa. Da 
stormen var over, viste det sig at naboer paa to 
kanter hadde fuldstaendig mistet sin avling, mens 
vedkommende mands avling stod ubeskadiget. 

Saa vendte manden sig til sin hustru med den be- 
merkning: "No ska inkvam fau ein gave." "Ken 
ska da vae?" spurte hustruen. "Da ska vae Christian 
Preus." 

Manden reiste avsted, og efter at ha s0kt hos 
alle sadelmakere i tre byer, fandt han endelig et par 
saelet0i til kj0rehester, som han syntes var fine nok. 
Efter at det var m^rkt om aftenen, kj^rte han til 
prestegaarden og bad om at faa tale med presten. 



Christian Keyser Preus 175 

Da Preus kom ut, overrakte manden ham den vakre 
og kostbare gave. Preus protesterte, og sa at det 
var altfor fint saelet0i til at gi bort saaledes. Men 
manden svarte kort og godt: "Nei, inkje fo' sodan 
prest." 

I aar og dag spekulerte folk paa hvor presten 
hadde faat de fine saeletoi. Ingen anet hvem give- 

ren var. 

* * * 

ET PAR HISTORIER FRA HANS 
PENGEINDSAMLINGER 

En dag kom Preus til en velstaaende farmer som 
ikke viste nogen st0rre villighet til at gi. Preus 
talte laenge med ham; men han gjentok atter og 
atter at ihan kunde komme til at angre paa det, om 
han gav noget. "Ja, ja," sa Preus, "nu kan du la 
mig saette dig ned for femti dollars, saa skal jeg 
komme indom igjen imorgen, og dersom du da 
angrer det, saa skal jeg stryke det av listen." Som 
sagt, saa gjort. 

Naeste dag kom Preus ind igjen til manden. 
"Nu," sa han, "hvordan gik det? Angret du paa at 
du subskriberte femti dollars?" 

"Ja, da gjore eg. Men so gjekk eg i meg sjol, 
aa dau f0rsto eg, at da va' han gamle Adam, som 
inkje vilde gi, aa dau sa eg til ham: Adam, Adam, 
holde du 'kje kjaeft, so gaur eg ti han Christian 
Preus aa smyr pau femti dalar ti." 

En velstaaende mand sa han skulde gi femti 
dollars. Preus visste han likesaa godt kunde gi 
hundrede. Mens de sat og talte om det, kom der 
grisekj0per paa gaarden. Preus sa da: "Det er 
bedst du gaar ut og saelger grisene dine, saa faar 



176 Christian Keyser Preus 

jeg femti dollars til." Manden gik. Konen vender 
sig til Preus og sier : "Klem basrre pau han, han 
har go rau." Da manden kom ind igjen, sa Preus 
til ham at konen hadde lyst til ogsaa at gi femti 
dollars. Manden tasnkte sig om, klorte sig litt un- 
der hatten og sier saa : "Aa ja, eg kan lika so godt 
gi da ti deg. Eg drikke da so op likavel." 

jfc >H H 5 

Sproget Preus f0rte 

Paa Norgesturen (1914) kunde man ofte merke 
folkets begeistring over prof. Preus's veltalenhet, 
bemerker en av deltagerne, og isaer med hensyn til 
bans gode bruk av det norske sprog. Da han paa 
Kristi Himmelfartsdag praekte i kirken i H0nefos, 
uttalte pastor loci i en samtale med nogen av gut- 
tene (medlemmer av Luther College Concert 
Band) sin beundring over "de merkelig norske r-r- 
rene rektoren bruker." 

Det haendte dog undertiden i skolelivet, naar 
han vilde uttrykke sig rigtig klart og greit, at han 
ikke var saa n0ie med at "mixe" sproget litt. Saa- 
ledes engang da college-guttene og byens gutter 
hadde hat litt ugreie, som nok haendte undertiden, 
og en av college-guttene var blit "saaret" litt, talte 
prof. Preus angaaende dette ved morgenandagten 
den naeste dag. Da sa han blandt andet, "En gen- 
tleman kan ikke afforde at m0te rowdies paa even 
terms." (Eller, som en anden meddeler det, "Det 
gaar ikke an for en Christian gentleman at m0te 
en rowdy paa even terms.") 

Da han i 1914 holdt tre foredrag ved Norges 
Universitet, bemerket en dannet norsk kvinde efter 
det sidste : "Nu har jeg h0rt alle foredragene og 



Christian Keyset Pre us 



111 



vaeret meget opmerksom for at se om der skulde 
vaere feil i sproget. Det eneste jeg har merket er at 
rektoren sier "norskerne", — og det er amerikansk 

norsk." 

* * * 

"Stante Pede" 
"Prof. Preus was always a ready man," skriver 
pastor S. M. Topness. "On the scores of occasions 
when he was called upon to speak impromptu, the 




PROF. C. K. PREUS HOS STATSMINISTER CHR. MICHELSEN 
(Norgesfaerden 1914) 

writer never remembers hearing him fail in any 
emergency. During the Norway Tour in 1914, when 
the Band was on its way from New York to Boston 
on the excursion steamer Bunker Hill, there were 
a great many on board the boat who had been in 
New York to spend the week-end. The crowd was 
not exactly such as one would find at a Sunday 
school picnic. They insisted on having the band give 
a concert. The band had instruments on board, but 



178 Christian Keyser Preus 

no manuscript. Despite this, the band played The 
crowd demanded a speech from our company. Preus 
was ready as usual. He did not preach a sermon 
to them. He did not discuss the college curriculum 
or the 'ordensregler.' No, he told that crowd of 
Luther's baseball and basketball teams. He told 
them of the famous Wisconsin and Nebraska base- 
ball games, and how Luther won, of course. He 
spoke of the value of clean athletics in school life, 
and of the importance of music, and of the trip 
which the college band was making. During the 
speech he was interrupted time and again with great 
applause,, and by his tact and diplomacy he won 
his rather unusual audience. To show their ap- 
preciation, a hat was passed, and a collection of 
sixty dollars was the result." 

"Prof. Preus's greatness lay in the fact that he 
could speak to any and every audience and leave 
with them a thought," sier prof. Alf W. Swensen. 
"When he spoke in church, he drove home the facts, 
though at times they hurt. — One time in a speech 
at Lawler (Iowa), he said that he thought that our 
grandparents had been led to this part of the United 
States by the Divine Hand, because this climate and 
country were exactly similar to the climate and 

country of our forefathers." 

* * * 

Preus' illustrationer 
"One of the stories related in chapel by him will 
always impress me," fortaeller en yngre graduent. 
"A gentleman said that when he got to Heaven there 
would be three things that would surprise him. The 
first would be, that there was a great number there 



Christian Keyser Preus 179 

that he thought would never get there. The second 
would be, that there was a great number who, he 
thought, would be there, but were not. The third 
and last would be, ihow he himself was awarded a 
place in heaven." 

Her er en anden: A sculptor was making an 
image of a person's mother. As he was putting on 
the finishing touches, he made the face very smooth 
and comely. The one for whom the effigy was 
made objected. "But," the sculptor said, "I thought 
it would please you more this way." "No," the 
gentleman said, "it would not be my mother with- 
out those wrinkles." 

En tredje: There was a certain lady in Norway 
who really enjoyed ill health. The husband, dis- 
gusted, told the doctor of the circumstances. The 
doctor said he would arrange matters for him. 
After consulting with the patient, he went into the 
adjoining room and told the husband that his wife 
would soon die and that he should begin to look for 
another. The wife overheard this. She became 

well. 

* * * 

Preus og hans forhold til elevene 
"The outstanding feature in his dealing with 
men was his impartial fairness to all," skriver et 
medlem av klassen 1920 ved Luther College. 

Folgende er fra et medlem av klassen 1915: 
"As college president, Prof. Preus had the respect 
and esteem of the student body. When the matter 
of election of college president was to be considered 
at the church meeting in Sioux Falls in 1914, the 
students prepared a petition to be presented to the 



180 Christian Key ser Preus 

Church, if necessary, stating the good feeling exist- 
ing between them and the president, and asking that 
he be re-elected. To the writer's knowledge, this 
petition was signed by all the students." 

"I was down to see Preus in regard to a certain 
measure that was before the student body," skriver 
et medlem av klassen 1917. "The discussion had 
gone on several days, and my point of view, which 
also happened to be Preus's, was hopelessly in the 
minority. I told him I had held out as long as I 
could, and that I might do better by getting as 
much concession as I could and then joining the 
majority in putting the proposition through, even 
if it was not satisfactory in that form. He then eyed 
me curiously, and, as a kindly laugh overspread his 
face, he said : 'Luther would not do it that way.' As 
I have learned to know Preus better, I have found 
that it was one of his fundamental principles to hold 
out for what he thought was right regardless of 
majority or minority." 

Et medlem av klassen 1913. meddeler f0lgende: 

1 ) Preus had resumed his work at the College 
after a short sickness, but as he was still weak he 
found it necessary to return home to rest. On the 
way a student said to him: "You ought to quit, this 
work is too strenuous for you, it may cause your 
death." Preus answered calmly: "If I feel that God 
has called me to be here, I am also sure that He 
knows best when my time is up, and, besides, I 
would have nothing to lose if I should die on duty." 

2) Once Preus caught S — in his room during 
class-time. The boy was unprepared for the visit, 
as he was smoking. He did, however, succeed in 



Christian Keyset Pre us 181 

placing the pipe in his pocket, and tried to swallow 
the smoke. "What is the matter with you, S — ?" 
"I have cold." The boy answered with difficulty, 
as he had not been able to swallow all the smoke. 
"Let me se, open your mouth, cough," said Preus, 
and gave him a light tap on the stomach. As the boy 
coughed, the smoke went out. 

3) S — had been campused over and over again. 
Now he had been out late without permit. As soon 
as the door opened, S — , hoping to enter unnoticed, 
pulled his coat over his head and closed the ranks 
back of a tall fellow. Preus let them all pass, but 
held the flashlight in the boy's face, and said: "Hel- 
lo, S — , report at the office in the morning." 

Et andet medlem av klassen 1917 skriver som 
f0lger : 

" — Prof. Preus used to come up to my study on 
fourth floor — I roomed alone then — and talk hunt- 
ing to me for half an hour at a time. He had been 
quite a Nimrod himself, it seems, and when he 
found one who had a like hobby he seemed glad to 
exchange hunting experiences. At that time it seems 
that I was the only boy at Luther that cared about 
hunting. — Duck-hunting seemed to delight him, for 
as a boy on the farm he would get up early, while it 
was yet dark, to go out for ducks; then he would 
return to work after a hunt. — In Prof. C. K. Preus 
I found a man who could place himself in the stu- 
dents' position and feel as they did. If he knew 
your nick-name, he'd use it once in a while. He 
often called me 'Chi'." 

He was a man "whom so many of us loved and 
honored," skriver et tredje medlem av klassen 1917. 
"I saw Preus immediately after the memorable Aus- 



182 Christian Keyser Preus 

tin Conference, and his evident happiness at the 
prospect of being able to join the new church body 
revealed to me as nothing else could his true po- 
sition in regard to the church controversies." 

Et andet medlem av klassen 1920 fortaeller: 

"It is well known that Prof. Preus was fre- 
quently troubled by thoughtless students concerning 
the most insignificant things; but I do believe that 
an incident which happened one day when I was 
in his office was of rather an unusual nature. 

A knock is heard at the door; in steps a little 
fellow from Octava. "Say, Preus, du har vel ikje 
set hua mi, du? Hu maa vara lost. Eg har hunta 
for hu i heila dag i buildingane, men hu er ikje 
nokon staen aa finna." Prof. Preus laughed and 
said: u Jeg blev nsesten bange for, at det var hodet 
dit, du hadde mistet. Hadde jeg brukt huen din, 
saa hadde jeg haengt den paa kroken, hvor den skal 
haenge. Der paa vaeggen haenger min hat; kan du 
bruke den, saa vaer saa god." "Nei," said the boy, 
"du har for stort et hove, du. Eg lyt nok hunta i 
dining-haalen igjen." 

Endvidere : "In the evening of the day on which 
the Faculty defeated the Seniors in baseball, Prof. 
Preus noticed that a Senior, who had not asked for 
permission, started to walk down toward town. 
"Say, O — ," Prof. Preus called to him, "it is the 
Faculty's turn to go down town to celebrate to- 
night." 

* * * 

Da "J aken " valgtes til guvern0r 
As soon as the news came that Jacob Aall Ot- 
tesen Preus, fourth son of President C. K. Preus 
and a Luther College graduate of the class of 1903, 



Christian Keyser Preus 



183 



had been elected governor of Minnesota, the faculty 
and students at Luther quickly prepared to serenade 
President and Mrs. Preus. The serenade came off 
immediately after the dinner hour. Prof. C. A. Spe- 




RECEIVING CONGRATULATIONS ON THE ELECTION OF HIS SON 
AS GOVERNOR OF MINNESOTA (1920) 

rati got his famous band boys together. Heralded 
by the band playing patriotic strains, all marched 
up to the president's house and formed a circle. 
President Preus came to the door, followed by his 
wife. Dr. Oscar L. Olson stepped forward and 



184 Christian Keyset Preus 

gave the address of congratulation. He dwelt on 
the high patriotism of the school, the joy of the 
teachers and the students at the outcome of the 
Minnesota gubernatorial election, and the assurance 
and prayer that J. A. O. Preus would make a good 
governor, true to the best teachings of Luther Col- 
lege. 

To this oration Pres. Preus responded with one 
of his characteristic ten-minute talks, brief, clear, 
pointed, modest, true, worth carving in stone for 
all time. He said that he was thankful for the 
honor shown him by the demonstration. He had 
hoped that "Jaken" might have become a preacher 
of the Gospel, a position which he considered the 
highest and most important in the world, but the 
boy had argued that somebody in the family ought 
to get out and make some money. "Jaken" chose 
law and politics. Prof. Preus was glad to see that 
his son was making good, and he believed that he 
was achieving success by honorable means. The elec- 
tion pleased him, not so much because "Jaken" was 
his son, as because he had had most of his training 
at Luther College. It would call attention to the 
fact that the Christian training at such a school can 
fit for State as well as for Church, and that godliness 
is useful for this life as well as for the life to come. 
As for the home training that his son had received, 
most of the credit for that belonged to Mrs. Preus. 



Governor Preus has said of his father: "I had 
probably an unusually personal contact with my 
father. To me, he always and still appeals as the 
most ideal human being I have ever known. I never 
knew him to err even in judgment." 



IX. BORTGANG OG EFTERMiELE 

R. Malm in 

Sygdom 

PROFESSOR PREUS slet sig ut i kirkens tjene- 
* ste. Da han var blit valgt til laerer i religion ved 
Luther College, sa formand Koren til nogen pre- 
ster: "Ulykken med Preus har vaeret den at han 
altid har s0kt at gj0re to dages arbeide paa en dag; 
nu ved skolen blir der ikke anledning til det." 

Dette var i 1898. Men saa bUv han i 1902 
valgt til skolens bestyrer, og saa var der igjen den 
gamle anledning til at gj0re to dages arbeide paa 
en dag. Og at han ikke var mere skaansom med 
sig selv som college-praesident end han hadde vaeret 
som prest, vet vi. Han s0kte at gj0re alt. Beteg- 
nende er hvad en student sier: "Der var ikke den 
ting professor Preus ikke var villig til at gj0re, fra 
at skrubbe gulv, om skolen traengte det, til at dra 
guttene ut av sengen om morgenen." 

Den samme student sier ogsaa : "Da jeg laa syk 
i flu-tiden, bes0kte Preus mig daglig, var der nogen 
dag jeg ikke saa ham, kunde jeg vaere viss paa at 
han selv var syk og i seng." 

Det er vel tvilsomt om professor Preus nogen- 
sinde kom over virkningene av sin prestetids anstren- 



186 Christian Keyset Preus 

gende arbeide og derav f0lgende svaekkelse. Men 
litet hensyn tok han til det, sparte ikke sig selv og 
brukte op al — til den sidste rest av livskraft i tjene- 
sten. Isser gik det ut over hjertet. Der kan vel og- 
saa vaere liten tvil om at den oprivende strid om 
foreningssaken bidrog sit til end ydermere at svaekke 
hans kraft. 

Sommeren 1916 hadde han et slemt hjertean- 
fald. Netop da fik han brev fra dr. Kildahl som 
0nsket en konferanse med ham, pastor Torrison og 
president B0e angaaende foreningssaken. Saa 
gjerne Preus vilde deltat i en slik forhandling, saa 
forb0d hans helbredstilstand det, og han skrev da 
tilbake til Kildahl og bad denne finde en anden. Kil- 
dahl 0nsket dog heist at ha med Preus at gj0re og 
svarte at konferansen fik vente til han kunde ta 
del. 

Siden hint anfald hadde professor Preus uav- 
ladelige og smertefulde mindelser derav, men var 
rigtig bra indimellem. Det b0r naevnes her at om 
han var aldrig saa syk, dertil kunde vaere trykket og 
ha bekymringer hvilende paa sig forresten, saa var 
han altid ubegripelig taalmodig og i godt hum0r, 
ja — som apostelen byder os — "altid glad". Vi 
vet dog at "flu-tiden" 1918, med collegets hospital 
overfyldt og utilstraekkelig hjaelp, tok svaert paa 
ham. 

Slik gik det til sidste Jul. Da hadde han et nyt 
anfald, og siden den tid gik det omtrent stadig ned- 
over. Saa i mars blev han syk av influensa, og virk- 
ningene av denne lumske sygdom kunde han ikke 
komme over. Men arbeidet var ham kjaert, og sko- 
len var ham kjaer. Han kunde ikke og vilde ikke gi 
op f0r han maatte. 



Christian Keyser Preus 187 

S0ndagen f0r grundstenen blev lagt til den nye 
bibliotekbygning, var han oppe og i kirke baade for- 
middag og aften, uagtet svakhet og kortaandethet. 
Selve dagen for grundstenslaegningen var han oppe 
kl. 6 om morgenen og paafaerde for at se til med 
forberedelsene til festen. Han kom ind igjen syk. 

Den 12te mai blev en av skolens elever, Harold 
Fardal, pludselig rykket bort ved hjerteslag. Paa 
den tid var Preus sengeliggende. Men da s0rge- 
gudstjenesten skulde holdes i "kirkesalen", stod han 
op og vilde tale ved guttens baare. Det maatte han 
opgi ; han orket ikke gaa ut av huset. 

♦ Imidlertid skulde han ogsaa denne gang komme 
sig paa benene igjen, og den sidste uke var han paa 
skolen hver eneste dag. Alle laererne s0kte natur- 
ligvis at lette ham arbeidet mest mulig. 

Sidste dag — sidste arbeidsdag 
Den sidste dag var han paa skolen hele dagen; 
han kom saavidt hjem til middag. Men paa veien 
tilbake til skolen igjen faldt det ham tungt at gaa; 
han maatte stanse op gang paa gang. 

Sin sidste undervisningstime gav han i college- 
avdelingens sophomoreklasse. Guttene merket intet 
usedvanlig; han underviste som ellers. Han hadde 
tidligere i semesteret lovt at gi studentene en over- 
sigt over den norsk lutherske kirkes historie her i 
landet. Det gjorde han nu og fulgte den ned igjen- 
nem tiden like til "Austin Agreement", hvorom han 
uttalte at det gav uttryk for hans laerestandpunkt, og 
at han uten det ikke hadde kunnet gaa med i for- 
eningen. 

Fra kl. 4.30 til 5.30 ledet han det ukentlige fa- 
kultetsm0te. Saa kom han hjem, la b0kene fra sig 



188 Christian Keyset Preus 

og sa: "Aa ja, nu er jeg faerdig — men nu er jeg 
ogsaa saa traet." Utover kvelden blev han likesom 
saa urolig og la sig kl. 9. Da han var kommet til 
hvile, folte han sig noget bedre, satte sig op i sen- 
gen og — arbeidet. Han gjorde faerdig eksamens- 
sp0rsmaalene for sine religionsklasser, og saa bad 
han sin hustru laese til andagt. Hun tok bibelen og 
som av sig selv faldt boken aapen ved den 51de 
salme, Davids store bodssalme. Den laeste hun, saa 
bad de sammen, og han la sig til at sove. 

Mellem 1 og 2 om natten vaaknet han med 
smerte ved hjertet. Familielaegen, dr. Stabo, der 
i saa mange aar hadde vaeret familiens trofaste yen 
i onde som i gode dage, blev kaldt, og mens de ven- 
tet paa ham, bad Preus sin hustru laese den 23de 
salme, og saa bad de sammen. Han sa, da laegen 
kom, at han f0lte sig litt bedre. Siden sa han at 
han folte sig svimmel, og om tre minutter drog han 
sit sidste aandedrag. 

"Da hans d0d kl. halv otte om morgenen blev 
kjendt ved skolen, var det som om en m0rk skygge 
la sig over institutionen. Skj0nt litet blev sagt, r0rte 
den tanke sig i alles hjerter, at en sand leder, en 
stor kraft i Guds kirke, var tat fra os. En kort 
mindeandagt blev ledet av dr. O. M. Norlie kl. 
10.30 i skolens kapel. Han take over 1 Sam. 1, 
17 — 27." (Prof. Carl W. Strom i "Lutheraneren".) 

Begravelsen 

Begravelsen fandt sted onsdag den lste juni. 
Der blev f0rst holdt en mindegudstjeneste kl. 8 om 
morgenen i skolens kirkesal. Nr. 345 i "Lutheran 
Hymnary" blev sunget: "The Lord My Faithful 
Shepherd Is." 



Christian Keyser Preus 189 

Derpaa take professor Tingelstad over Matt. 
20, 25 — 28: "Hvo der vil bli stor iblandt eder, han 
vaere eders tjener." 

F0lgende er tat fra "Decorah-Posten" : 

"Klokken 11 blev der holdt en privat familie- 
andagt om prof. Preus' baare i hjemmet. Prof. dr. 
O. E. Brandt forrettet. 

Klokken 11.45 blev baaren bragt til Luther Col- 
leges auditorium. Laerere og elever hadde stillet 
sig op paa begge sider av veien fra hjemmet til au- 
ditoriet. De fern sonner og svigers0nnen, K. D. 
Stalland, bar baaren fra huset til likvognen. Mens 
processionen var igang, blev et flag heist paa halv 
stang over auditoriet.* Straks efter s0nnene fulgte 
dr. Gjerset med den avd^des ridderorden; derpaa 
kom Luther Colleges Board of Trustees, saa fakul- 
tetet og studentene efter klasse, den 0verste klasse 
f0rst. Seks av de yngre laerere bar kisten ind til 
dens plads, og der blev opstillet en aeresvakt, som 
stod indtil klokken 1. Skolen file her anledning til 
at se den kjaere bestyrer for sidste gang. 

Klokken 1 begyndte den saakaldte "civic service" 
i auditoriet. Lokalet var aldeles fuldt. Luther Col- 
lege Concert Band spillet en begravelsesmarsch, og 
pastor A. O. Johnson fra Spring Grove indledet 
med en kort oplaesning av den hellige skrift. Dr. K. 
Gjerset praesiderte. Dr. O. L. Olson omtalte den 
avd0des store Aid og hans off ervillighet. Prof. Preus 
hadde ualmindelig begavelse, men han brukte den 
aldrig i egen tjeneste. Hans hele liv var et sta- 
dig arbeide og slit, men ikke for sig selv. 



* Og college-klokken ringet langsomt under processionen 
fra hjemmet til auditoriet. — Red. 



190 Christian Keyser Preus 

Hilsener bragtes ved pastor J. M. Sundheim fra 
skoledirektionen; ved Hon. L. S. Swenson fra Twin 
City Luther College Club; ved pastor O. Glesne fra 
Decorah kreds; formand C. J. Eastvold fra S0ndre 
Minnesota distrikt; ved pastor G. A. Sundby fra en 
av prof. Preus' forrige menigheter med det budskap 
at istedetfor at sende en blomsterkrans var de ifaerd 
med at indskrive flere penger til Koren Library til 
minde om prof. Preus; ved formand N. N. Boe fra 
Syd Dakota distrikt, og fra Augustana College and 
Normal School; ved prof. O. A. Tingelstad fra 
Clifton College i Clifton, Texas, fra St. Olaf me- 
nighet, Cranfill's Gap, Texas, og fra Pacific distrikt 
i m0te i Silverton, Ore. 

Dr. F. W. Conover, Decorahs mayor, uttalte 
byens store sympati for den s0rgende familie og for 
Luther College samt byens f0lelse at den har tapt 
sin st0rste borger. 

Prof. L. W. Boe bragte St. Olaf Colleges hil- 
sen og medf0lelse i faa, men velvalgte ord. 

Hilsener, telegrammer og brev blev oplaest av 
dr. Olson, som f0lger: Fra Sun Prairie lutherske 
kirke, Dane Co., Wis., med det budskap at de gav 
Luther College bibliotek et fond paa $50.00 til 
minde om prof. Preus; fra Betel lutherske kirke i 
Madison, Wis. ; fra alumni i Glenwood, Minn., fra 
Symraforeningen i Decorah; fra Vor Frelsers kirke 
i Minneapolis; fra Goodhue County St. Olaf-Luther 
Club; fra Clifton College, Clifton, Texas; fra Board 
of Trustees for Den Norsk Lutherske Kirke i Ame- 
rika; fra La Crossse kreds; fra Glenwood menighet, 
Winneshiek County, la., med en gave til Zulumis- 



Christian Keyser Preus 191 

sionen; fra alumni i Maddock, N. Dak.; fra Skaalen 
alderdomshjem og Martin Luther barnehjem i 
Stoughton, Wis. ; fra Jewell College, H. A. Okdale, 
bestyrer, Jewell, la. ; fra Concordia College, J. A. 
Aasgaard, bestyrer, Moorhead, Minn. ; fra dr. 
Franz Pieper, bestyrer for Concordia teologiske 
seminar i St. Louis, Missouri, en klassekamerat og 
gammel ven av prof. Preus; og fra dr. L. D. Coff- 
man, president for Minnesota universitet. Dr. Hen- 
ning Larsen, delegat fra Iowa universitet, maatte 
vende tilbake til Iowa City paa grund av utskylnin- 
ger langs jernbanen uten at naa Decorah. 

Mrs. L. A. Moe sang en solo, og Luther College 
Quartet sang en sang, "Just For Today." Pastor 
Ove J. H. Preus uttrykte familiens tak for utvist 
sympati og hjaelp, som blev dem ydet i denne pr0- 
velsens tid. 

Processionen til kirken blev ledet av Luther Col- 
lege Band. Efter den kom Board of Trustees, Lu- 
ther College fakultet, og studentene. De tolv stu- 
denter, som fungerte som likbaerere, gik langs lik- 
vognen, seks paa hver side. Straks derefter fulgte 
dr. Gjerset med St. Olavsordenens kommand0rkors 
og derpaa familien. Seks studenter fra colleget bar 
prof. Preus ind i kirken, og seks andre bar ham ut. 

Gudstjenesten i kirken blev forrettet i det norske 
sprog. Den var meget simpel og likefrem, som 
prof. Preus selv 0nsket. Salme nr. 459 i Synodens 
salmebok var den eneste salme som blev sunget. 
Pastor I. B. Torrison, der maaske var prof. Preus's 
mest intime ven, holdt liktalen. 

Formand H. C. Holm takket for hvad prof. 
Preus hadde vaeret for Iowa distrikt. Han sa, at 



192 Christian Keyser Preus 

dersom han nogensinde hadde kjendt en mand som 
satte sit hele haab til Kristi forsoning, saa var det 
prof. Preus. Mrs. A. M. Rovelstad sang en solo, 
"Just as I am, without one plea." Formand J. 
Nordby omtalte prof. Preus' store arbeide for 
0stre distrikt i de aar da han betjente menigheter 
der. Formand Nordby brukte den tekst som blev 
brukt da han selv og fire andre blev ordinert sam- 
men med prof. Preus, nemlig 1 Kor. 4, 2 : "IoV- 
rigt kraeves av husholdere at de er tro." Dr. O. E. 
Brandt takket paa familiens vegne de mange ven- 
ner, som ved denne anledning hadde vist sin sym- 
pati, isaer den delegation som kom fra prof. Preus' 
f0rste kald paa Spring Prairie, Wis. Specielt takket 
han pastor Torrison for det vakre venskap som 
hadde raadet mellem ham og den avd0de. Luther 
College kor sang u Den store hvite flok," og dermed 
sluttet gudstjenesten. 

Processionen til gravpladsen gik i samme orden 
som f0r. Ved graven var alt meget simpelt. S0n- 
nene bar kisten til graven. Pastor Torrison laeste 
ritualet og pastor Ove J. H. Preus forrettet jord- 
paakastelsen. De to sidste vers av salme nr. 209 
blev sunget og velsignelsen lyst av pastor Torrison. 

Ved s^rgegudstjenesten i kirken var denne fyldt 
til sidste plads, og skarer av folk maatte gaa uten 
at komme ind." 

Saa langt "Decorah-Posten"s beretning. 

Det b0r maaske omtales at der foruten de oven- 
for naevnte hilsener ogsaa kom telegrammer, brev 
og blomster fra f 0lgende : 

Spring Grove ungdomsforening, past. Alfred 
Johnsons kald; Clifton College i Texas ved prof. 



Christian Keyser Preas 193 

Carl Tyssen; Iowa statsuniversitet ved praesident W. 

A. Jessup; Syd Dakota L. C. Club ved past. J. A. 
Blilie og prof. Ola Solheim; Mr. O. A. Bu (et 
langt brev ) ; State Auditor's office, St. Paul, Minn. ; 
Minnesota guvern0rs stab; Twin City L. C. Club 
ved Mr. Thomas J. Olsen (blomster) og Mr. G. 

B. Wollan (brev) ; Bethel Lutheran Church i Madi- 
son, Wis., ved past. O. G. U. Siljan; Iowa distrikts 
presteskap ved formand H. C. Holm; Luther Teo- 
logiske Seminarium ved dr. O. E. Brandt; Concordia 
College, Moorhead, Minn., ved praesident J. A. 
Aasgaard; Den IN^orsk Lutherske Kirke i Amerika 
ved dr. H. G. Stub; Vor Frelsers kirke i Chicago; 
St. Paul Hospital, St. Paul, Minn. ; Augustana Col- 
lege og Normal School, Sioux Falls, S. D. ; Outlook 
College, Outlook, Sask., Canada; Thulanian Club, 
Minneapolis, Minn. ; begge norske menigheter i De- 
corah og deres kvindeforeninger; Pacific distrikts 
aarsm0te, Silverton, Ore.; Decorah Commercial 
Club; Lutheran Brotherhood, Decorah; Albert Lea 
L. C. Club, Albert Lea, Minn. ; Edgerton N. E. L. 
menighet ved pastor Emil A. Grefthen; Our Sav- 
iour's Church, Beloit, Wis. ; Luther Academy, Albert 
Lea, Minn., saerskilt fra praesident Jacobson og fra 
fakultetet; Gale College, Galesville, Wis., ved praesi- 
dent Swansen. Desuten kom der telegrammer, brev 
og blomsterhilsener fra utallige personlige venner 
fra fjern og naer. 

Saerlig b0r naevnes et brev fra gamle pastor N. 
Brandt; han dikterte det fra sit dp'dsleie i St. Paul 
hospital, St. Paul. Og desuten et brev fra Mr. P. 
O. Str0mme, som ogsaa var d^dssyk; det sidste brev 
hitsaettes her, da det foruten at vaere et bidrag til 



194 Christian Keyser Preus 

professor Preus's minde ogsaa er karakteristisk for 
avsenderen : 

Mrs. C. K. Preus, Madison ' Wis - ^ 29 ' 192L 

Decorah, Iowa. 
Dear Mrs. Preus: 

Of course we were inexpressibly grieved and 
shocked here when we just now learned of the death 
of Prof. Preus. Since my health is in such a state 
that I am unable to travel, we hasten to assure you 
and yours of our deepest sympathy. Prof. Preus 
has for a long time lived in my thought as the man- 
liest man and the truest gentleman whom I ever 
have known ; and you should be a proud woman to 
have been his wife. We are glad to think that you 
will know to Whom you must turn for comfort. 
And it is for but a little while. "We're going home 
tomorrow." May our merciful God heal your 
bruised heart. We can only send our love and sym- 
pathy. Yours faithfully, 

Peer Str0mme. 

Dr. Norlies tale ved morgenandagten ved Lu- 
ther College den 28de mai 1921 : 

Preus Is Dead 

2 Sam. 1:24-25: "Weep over Saul, who clothed you in 
scarlet, with other delights, who put on ornaments of gold 
upon your apparel. How are the mighty fallen in the midst 
of battleT 

Fellow teachers, students and friends : President 
Preus is dead. You have already heard the sad news. 
It is scarcely an hour since it came to my ears 
and only a half hour since the faculty asked me to 
conduct these exercises this morning. I have chosen 



Christian Keyset Preus 195 

for my text the words just read, the same being a 
part of David's lamentation over the deaths of King 
Saul and Jonathan. 

"Weep over Saul," says David; and he meant 
it. It is true that Saul had for years been unjustly 
pursuing David with the object of killing him. But 
it is equally true that David was loyal to Saul 
through thick and thin and that he sincerely mourned 
when he heard of Saul's tragic death. Why did 
David mourn? He mourned because he regarded 
Saul as his king, the Lord's anointed. He mourned 
because Saul was a man of might who had done 
wonderful things for Israel. 

The history of Israel from the time of Joshua 
to that of Saul is very pitiful. There were twelve 
tribes, as you know. These tribes were disunited and 
quarreling and weak and sinful. On account of their 
shameful sins the Lord let the neighboring nations 
conquer them and lead them into captivity. Then in 
their deep need and humiliation they repented and 
called upon the Lord for help. He heard their cry 
and sent them a rescuer, called a judge. The Israel- 
ites soon forgot again. Again they plunged into 
sin. Again they were punished by captivity. Again 
they repented. Again they were rescued. This hap- 
pened in rapid succession, time and again. On ac- 
count of this, Israel at the time of SauPs becoming 
king was a group of quarreling tribes, the prey of 
their enemies, poverty stricken and clad in rags. 
Saul pushed back the enemies, united the tribes, or- 
ganized them, enriched them ; or, as David tells the 
women of Israel: Saul "clothed you in scarlet, with 
other delights ; he put ornaments of gold upon your 



196 Christian Keyser Preus 

apparel. How are the mighty fallen in the midst of 
the battle!" 

I shall not dwell any longer on Saul. I want to 
say a word or two about Preus. I do not want to 
liken Preus in every way to Saul. Far from it. It 
can not, for. example, be said about Preus that he 
was unjust to anyone of us, as Saul had been to 
David. But Preus was our appointed president as 
Saul was Israel's anointed king. Preus was not like 
Saul physically, head and shoulders above the multi- 
tude, yet he was spiritually one of our greatest men, 
towering head and shoulders above the crowd. Had 
he gone into secular work instead of the Gospel 
ministry, it is safe to say that he would have reached 
heights of fame there as conspicuous as the position 
of leadership he has long held in the Church. You 
know that one of his sons is governor of Minne- 
sota, and you may be aware of the fact that among 
his relatives, past and present, are some of the finest 
names in Norwegian history. 

Intellectually, Preus was keen, with a remark- 
ably good judgment. He would have mental-tested 
very high. Emotionally, he was a man with a great 
sympathetic heart, full of love to God and man. 
To students and teachers he was like a father. 
Volitionally, he was a man of action, resulting from 
holy desires and consecrated choice. He worked 
while it was day and far into the night for the 
glory of God and the salvation of men — "Dig til 
sere og os til gavn!" He had a tender, yet healthy 
conscience. His action in the matter of the recent 
union of the three Norwegian Synods is an instance 
of this. He was willing to suffer the loss of all things 



Christian Keyser Preus 197 

rather than act contrary to the dictates of his con- 
science. He had a child-like faith. He doubted many 
of the speculations of science, not because he did 
not understand them, but because they were contrary 
to the Word of God, which he believed to be in- 
spired and perfect. All in all, he was a great and 
safe spiritual leader for both young and old. There- 
fore, at his sudden departure, we weep over him. 

For he "clothed us in scarlet, with other delights ; 
he put ornaments of gold upon our apparel." Imag- 
ine the spiritual poverty of our people if men like 
Preus had not been striving with might and main to 
give us God's Word, our heritage. I have already 
said that he stands out as one of the most conspicu- 
ous benefactors of our Norwegian people in Amer- 
ica, and, I might add, even of our American nation. 
For the glory of any people is the Word of God, 
and obedience to it in Christian faith and fear is the 
safety of any people. Preus was a Gospel preacher 
of unusual power. He was a teacher of the Word 
in its truth and purity with commanding and far- 
reaching influence. He has done much for Luther 
College, more than we understand. Luther College 
has done much for the Norwegian Lutheran Church, 
more than we can tell. The Church, in turn, has 
made our Norwegian people live a moral and religi- 
ous life, obeying God's Commands, loyal to the 
State, thrifty, industrious, educated, happy, a credit 
to any nation. Even wealth has been their portion, 
largely due to their Church connections. The Lu- 
theran Church has done more for our people than 
they realize. Preus has done his bit towards mak- 
ing our people rich in godliness as well as in this 



198 Christian Keyser Preus 

world's goods. He has "clothed us in scarlet, with 
other delights, and has put ornaments of gold upon 
our apparel." 

"How are the mighty fallen in battle 1" Preus 
worked hard. He worked always. I used to get 
up rather early when I roomed at Larsen Hall, but 
I noticed that before I got up he was out on the 
campus picking up paper, for example, that some of 
us had carelessly thrown on the lawn. Long after 
I had retired for the night, I could hear him make 
his rounds to see that all his boys were safe. There 
was no honest task that he was not willing to per- 
form for the fair name of Luther College and her 
sons. Now he is fallen in the midst of battle. It 
was a real battle. Think of all his duties as teacher 
and preacher, as president and collector and what 
not. The beautiful Koren Library is being built 
over yonder. It has been a great battle. It has been 
a terrible struggle to collect the money to pay for 
it. He did not finish the task. He fell in the midst 
of the battle. Yesterday he was about his duties 
as usual. I passed his class room in the afternoon 
and heard him giving an account of the Norwegian 
Synods. I saw him at the faculty meeting before 
supper and thought he looked rather tired. After 
the meeting he asked me to write a letter for him 
relating to the Educational Association, of which he 
was president, and that I did. At home last night 
he was at work until sickness overcame him. He 
was a busy man, a fighter for the faith, to the last 
minute. -How are the mighty fallen in the midst 
of the battle ! 

His last chapel talk was on the friendship be- 



Christian Keyser Preus 199 

tween David and Jonathan, and his last spoken sen- 
tence here was that God does not wish the death 
of a sinner, but that he should repent and live. His 
last theme in the class room was the Austin Agree- 
ment. His last topic in faculty meeting was how 
every boy can finish his grades this term with honor. 
In the Norwegian Church what he stood for was 
known beforehand. He was not a reed. His word 
had weight. In the world he sought no honors, but 
some of them came to him anyway. 

He was personally very good to me, and I 
mourn his death most truly. There was a time when 
I was on the point of leaving Church work for a 
secular calling and few, if anyone, seemed to care. 
Pres. Preus came along and invited me to Luther 
College. I am very thankful to him for this. It 
may not mean much to you, but it means a world to 
me, for I do want to work in the Church. He has 
been good also to you, to everyone of you, like as 
a father pitieth his children. I close, then, as I be- 
gan, with the words of the sweet singer of Israel*: 
"Weep" — weep over Preus. 

ANDAGTEN DEN lSTE JUNI 

Prof. Tingelstads tale den lste juni 1921 i col- 
legets kirkesal: 

"Whosoever will be great among you, let him be your min- 
ister." 

Matt. 20:25-28: "But Jesus called them unto Him, and 
said, 'Ye know that the princes of the Gentiles exercise do- 
minion over them, and they that are great exercise authority 
upon them. But it shall not be so among you', but whosoever 
will be great among you, let him be your minister; and whoso- 
ever will be chief among you, let him be your servant', even as 
the Son of Man came not to be ministered unto, but to min- 
ister, and to give His life a ransom for many.'" 



200 Christian Keyser Preus 

Dear sorrowing friends: When I was told last 
night that I should speak at this service this morn- 
ing in memory of our beloved President Preus, these 
words came to my mind : "Whosoever will be great 
among you, let him be your minister." News of the 
passing of President Preus reached me by telegram at 
Clifton, Texas, last Saturday. I was to speak at 
the Clifton College commencement exercises that 
evening. When I parted from Prsident Preus for 
the last time, as it proved, his last words to me 
were: "Greet the friends in Texas." When his 
greetings were brought to that Texas audience as- 
sembled in front of Clifton College last Saturday 
evening, it was as if the voice of President Preus 
came to them with greetings from beyond the 
grave to remind us all of life eternal. And when 
Rev. Urnes arose in the audience and paid tribute to 
the departed friend as a hero in Israel and moved 
to send greetings of sympathy to the bereaved and 
sorrowing family and to Luther College, the whole 
audience rose at his word. I bring these greetings 
to you now. 

President Preus will be called a great man. He 
was truly great, although he did his work in smaller 
circles than some others. Greatness in the eyes of 
men mattered nothing to him, and it profits him 
little that men call him great now. He did not 
seek greatness. The words of the text just read 
describe him exactly. As the true servant of us all, 
he will be called great in the kingdom of God, be- 
cause he followed in the footsteps of the Redeemer. 

We note the occasion on which the words of this 
text were spoken. The mother of James and John 



Christian Keyser Prens 201 

had desired a certain thing of Jesus. She asked 
that her two sons might sit, the one on His right 
hand, the other on His left, in His kingdom. She 
wanted them to be great. To this request Jesus 
answered, that she knew not what 9he was asking; 
they might share with Him in His suffering, but it 
was not His to give to sit at His right and left 
hand. When the other ten disciples heard the re- 
quest, they were moved with indignation against 
James and John. But Jesus called them to Him 
and spoke the words of our text. There are two 
kinds of greatness, says Jesus. The one is that of 
the princes of the Gentiles, the greatness of the 
world, where one man exercises authority upon 
others. The other is the greatness of the followers 
of Christ, a greatness measured in terms of service, 
even as Christ came not to be ministered unto, but 
to minister, and to give His life a ransom for many. 
President Preus belonged to this second class. He 
was great in service, both temporal and spiritual. 
He ministered to all in whatever way he could. 

The willingness of President Preus to serve in 
a temporal sense was never more forcibly brought 
home to my mind than on the occasion of my first 
visit to Decorah after my graduation. It was the 
following spring. My time was limited, and I was 
under obligation to leave very early the following 
morning. Learning this, he invited me to stay 
over night at his house. I got up early and went 
down quietly, intending not to disturb anyone, but 
I found to my surprise, that President Preus was 
already up. He, the president of Luther College, 
had made coffee and prepared a breakfast just for 



202 Christian Keyser Preus 

me, so that I should not go hungry on my journey. 
In like manner he served wherever opportunity of- 
fered in a thousand and one ways. In fact, he gave 
his life in service. 

He was also a spiritual minister of his people. 
He was above all a Gospel minister, preaching the 
glad tidings with great power for 45 years. His 
sermons, speeches, and chapel talks had a quality, 
especially as delivered in his clear, strong voice and 
out of his consecrated, Christian personality, that 
few can reach. His fame as a speaker is as great 
in Texas, where I have just been, as it is here. 
Wherever known, from coast to coast among 
brethren in the faith, and beyond the sea, his name 
is held in esteem, because he confessed and served 
Him in whom he believed, Jesus the Savior of sin- 
ners. 

As president of Luther College he was a servant, 
performing with zeal any kind of task, from that of 
highest executive to that of sub-janitor. What came 
to his hand to do he did with all his soul. No task 
was too hard, no service too humble or too menial, 
to engage his efforts. 

There was a peculiar humility and a noble dig- 
nity in President Preus. As principal of our Pre- 
paratory Department and registrar of the school, 
I came to know him very intimately. I know of no 
one exactly like him. Though his subordinate, I 
sometimes thought he made mistakes and I told him 
so frankly to his face. The meekness with which 
he accepted criticism has impressed me profoundly. 
He had a great adaptability and was constantly ad- 
justing himself to new situations and increasing in 



Christian Keyser Pre us 203 

power as a school man. He had a great capacity 
for work and tremendous energy, which he used to 
the limit in Christian service. According to the 
Lord's own definition of greatness, President Preus 
was great. He was great because, like Jesus, he 
gave his life in service. To use his own words he 
wanted to "slite sig ut i Herrens tjeneste." As was 
his wish, he died in the harness. One of the things 
that he was preparing for these last days was the 
Iowa District meeting, at which he was to be one of 
the speakers. This and many other matters it was 
not his lot to see completed before His Lord and 
Master took Him home. 

The explanation of President Preus' remarkable 
qualities I find in Matthew 18:1-4: "At the same 
time came the disciples unto Jesus, saying, Who is 
the greatest in the Kingdom of Heaven? And Jesus 
called a little child unto him, and set him in the midst 
of them, and said, 'Verily I say unto you, Except ye 
be converted, and become as little children, ye shall 
not enter into the Kingdom of Heaven. Whosoever 
therefore shall humble himself as this little child, 
the same is greatest in the Kingdom of Heaven.' " 
C. K. Preus had become as a little child in his re- 
lation to his God and his Savior. He believed the 
Word of God. His one concern was to follow in 
the Master's footsteps and to do His will. Presi- 
dent Preus was not perfect; he had his faults, some 
of them obvious; he confessed humbly his need of 
the forgiveness of sins day by day; and he became 
a great follower of Jesus, great in character, great 
in influence, great in service. Having become our 
servant, he became chief among us. We thank God 



204 Christian Keyser Preus 

for the years of faithful service rendered unto 
Luther College by President Christian Keyser 
Preus, for the inspiration of his noble example of 
Christian service, and for the blessing which his 
memory will be to us all. Yes, blessed be his memory 
for Jesus' sake ! Amen. 

Student O. G. Malmins tale 
Student Olaf G. Malmins tale i Luther College 
kirkesal: 

The student body has chosen me to express 
those things which are uppermost in our minds to- 
day. There are many things which we should like 
to say, but it is very, very hard to find words. Some 
of us have not been at Luther College very long — 
some of us only this year; others of us have been 
here longer, a few as many as seven or eight years. 
In all this time, be it long or short, we have looked 
to President Preus as our leader, as a second father, 
if we may call him that. When we came here, most 
of us were strangers, knowing neither our teachers 
nor the boys who were to be our associates. One of 
our first duties was to register with the president, 
and when we went into the office, we were received 
heartily, we were made to feel that we had at least 
one true friend. We knew that when President Preus 
welcomed us to Luther College, we were welcome. 
We knew that we had a leader in whom we could 
confide. And so it has been all the time we have 
been here. There was never a worry too trivial, 
there was never a proposition too preposterous to 
win the sympathetic ear of our president. In our 
work, in our play, he was as one of us. When we 
rejoiced, he rejoiced with us; if something went 



Christian Keyser Preus 205 

wrong, he felt it as keenly as we did. For all of us, 
there was a word of admonition, of encouragement, 
of praise. And now, at the close of the year, we 
have lost him, our president, our friend, and there 
remains nothing for the student body to do but to 
bring our tribute of thanks, thanks which should 
have been given in his life, to his bier. 

One of the first things my father spoke to me 
about when I came here was the morning devotion. 
He said that President Preus usually delivered some 
short talks which he said were never to be forgotten 
by those who heard them. Since then, I have lis- 
tened to many of those talks, and they have made 
an impression upon me which will never be forgot- 
ten. Many a Luther boy has from them received 
comfort and new courage, and their influence dur- 
ing the long years President Preus has been at 
Luther cannot be measured. 

Most of us have had President Preus as a teach- 
er. It has been said that the position of religion 
teacher is at the same time the most difficult, the 
most responsible, and the most blessed position one 
can hold at a school. There is a tendency on the 
part of most of us to take our work in religion clas- 
ses too lightly. But under President Preus we have 
learned much which gives us a stronger faith and a 
better knowledge of our religion than is the lot of 
most. Unnoticeably, perhaps, we have been drawn 
as much by the example of our teacher as by what 
we received from books. It is possible that we do 
not appreciate what this means to us yet, but we do 
look upon it as a blessing, and we wish, now that 
it is too late, that we might thank our teacher for it. 

I have said something about our president out- 



206 Christian Keyser Preus 

side of the formal school work. I wish I could say 
more, I wish I could express what we all feel. Thru 
the months we have been here, we have come to ap- 
preciate what an older, more experienced friend can 
mean. There is not a man in this student body or in 
the student body of any other year who can truth- 
fully say that we have ever made a request to Presi- 
dent Preus which was not granted to the best of his 
ability. There is not a man who can truthfully point 
to an instance of injustice suffered at the hands of 
our president. This brings me to something which 
I wish could be left out, but which cannot be if I 
am to represent the students fully. As a school 
year goes by, there are inevitably many crises which 
arise, and which must be met. It is impossible that 
everything will at all times be satisfactory to all the 
body of students. There are clashes at times, as I 
suppose there are at all schools. We, students, say 
with deep sorrow that, in such instances, as in our 
whole school life, we have not returned good for 
good to our president. There have been small, des- 
picable deceits, there has been thoughtlessness, there 
has been more or less willful evasion and misunder- 
standing on our part. Our prayer is that God will 
forgive us our sins against President Preus, as fully 
and freely as President Preus forgave us whether 
we asked his forgiveness or not, as fully and freely 
as we know President Preus would forgive us, were 
he alive today. O, how hard it is to ask forgive- 
ness where there is fault on our side, of the living. 
It is with deep sorrow that we say that we have 
sinned against President Preus, and we wish that it 
were in our power to make up for making his hard 
position harder. 



Christian Keyser Preus 207 

There is little else that I can say, that I need to 
say. In the time we have been here, we have had 
President Preus as an example of a sincere Chris- 
tian, working with one aim, working steadily, de- 
spite growing weakness. We have seen him face 
death as a Christian, as a man who went, calm and 
ready, his house in order. The greatest tribute 
which we can pay to President Preus's memory is 
that those beliefs which he has inculcated in us may 
be made to bear fruits in doing our small part in 
carrying out the great work for which he lived and 
died. 

As we are gathered here in Chapel, where we 
have so often listened to his words, and as we realize 
that we shall never again have the privilege which 
we fully appreciate only when it is taken away from 
us, we feel a sorrow, deep and lasting. But we know 
that the influence of President Preus has been too 
great to be forgotten, and we know that we shall 
leave Luther College, better men and truer Chris- 
tians because we have known and loved President 
C. K. Preus. 

Dr. Olsons tale 

Dr. Oscar L. Olsons tale i Luther College au- 
ditorium : 

When I learned that President C. K. Preus had 
passed away, the words of 2 Sam. 3:38, came to 
my mind: "And the king said unto his servants, 
'Know ye not that there is a prince and a great man 
fallen this day in Israel?' " President Preus was 
a great man. He was great in character, great in 
his zeal to render Christian service, and great in 
ability. President Preus would have been conspicu- 



208 Christian Keyser Prens 

ous in any group of men among whom his lot might 
have been cast. 

President Preus was born Oct. 13, 1852, in the 
Spring Prairie parsonage, twenty miles north of 
Madison, Wis. His father was one of the six minis- 
ters who founded the Synod of the Norwegian Luth- 




DR. OSCAR L. OLSON 



eran Church of America and was president of the 
Synod from 1862 until 1894, the year of his death. 
President Preus entered Luther College in 1865, 
but was soon taken ill with typhoid fever and was 
compelled to discontinue his studies until 1868, 
when he again entered the college. He was grad- 
uated in 1873. The following three years he studied 
at Concordia Theological Seminary, St. Louis, Mo., 
where he was graduated in 1876. In the same year 
he was ordained to the ministry. While he was ac- 



Christian Keyser Prens 209 

tively engaged in the ministry, he served the Con- 
gregation at Spring Prairie, and at two different 
periods Our Savior's Congregation in Chicago. He 
was three times elected to the vice-presidency of the 
Synod, but declined the election on the former 
occasion. After the formation of the Norwegian 
Lutheran Church of America, he was elected vice- 
president of the Iowa District. 

Owing to ill health, President Preus resigned 
from the ministry in 1897 and moved to Decorah. 
In 1898 he was engaged to assist in the instruction 
at Luther College, and in 1902, upon the resigna- 
tion of President Laur. Larsen, he was elected to 
the presidency of the college, and was retained in 
that position until his death. In 1911, he repre- 
sented the college at the centennial anniversary ex- 
ercises at the University of Christiania, Norway, 
and on that occasion was made a commander of the 
order of St. Olaf, by King Haakon VII. 

In 1877, President Preus was married to Miss 
Louise Augusta Hjort, oldest daughter of Rev. Ove 
Jacob Hjort, then minister at Painted Creek, Alla- 
makee county, Iowa. Eleven children were born to 
them, seven of whom are still living: Ove, who is 
a minister at De Forest, Wis.; Carl, who is a minis- 
ter near Rochester, Minn. ; Jacob, who is Governor 
of Minnesota; Paul, who is treasurer of the Federal 
Land Bank, St. Paul; Herman, who is a lawyer in 
St. Paul; Cathinka, who is married to Mr. Knute 
Stalland of St. Paul; and Henriette, who is taking 
a course in nursing at Northwestern Hospital, Min- 
neapolis. All of President Preus's sons and his son- 
in-law are graduates of Luther College. 



210 Christian Keyser Preus 

The chief characteristic of President Preus was 
that he was a Christian. He had been brought up 
in a Christian home and had been trained for the 
Christian ministry. The Bible, with which he was 
very well acquainted, he believed to be the inspired 
Word of God, and therefore he viewed all questions 
in the light of its teachings. He was a loyal citizen, 
basing his loyalty on Christian doctrine as it is stated 
in the Augsburg Confession, "Christians are under 
obligation to submit to the government and obey its 
commands in all things that may be performed with- 
out sin." He was an uncompromising opponent of 
everything that was not in harmony with God's 
Word, and as a result he was sometimes misunder- 
stood. He was a lover of art, particularly of art 
that deals with Christian themes; and in the realm 
of art, he was especially fond of music. He de- 
lighted in the great religious masterpieces and found 
inspiration and comfort in the many gems contained 
in our Lutheran hymnbooks. 

In his family relations, he was singularly for- 
tunate. His home was permeated with the spirit of 
Christian love; and the best of feeling seemed to 
exist at all times between the various members of 
the family. I have been a frequent visitor in the 
home of President Preus for many years, but I have 
never heard a harsh or unkind word spoken there. 
His great concern for his children was that they 
should receive a good Christian education; and he 
had the satisfaction, as I have said, of seeing all his 
five sons graduate from Luther College and the 
two eldest become ministers in our Church. His 
was not a somber view of life. He obeyed literally 



Christian Keyset Prens 211 

the injunction, "Rejoice in the Lord alway: and 
again I say, Rejoice." He was always cheerful, 
even when serious and difficult problems confronted 
him. As a result his companionship was frequently 
sought. This was particularly noticeable in his 
home, where visitors were always welcome and 
were most agreeably entertained. In his home life, 
as in his relations with people in general, simplicity 
characterized all his actions. He had no desire 
for pomp or display, and he avoided affectation as 
unworthy of a Christian gentleman. 

The keynote of his life is best expressed by the 
word "service". He measured success in life, not by 
what he received, but by what he gave. He never 
forgot that he was a minister, and was always mind- 
ful of the welfare of the Church. For Luther 
College he felt that he could never do enough. He 
had the interests of the college in mind early and 
late, and for the college he labored with all the 
strength and wisdom that God had given him. He 
never turned a deaf ear to anyone who sought his 
aid, and the students particularly learned to love 
him as a father. He never sought financial gain or 
personal honor, but freely used whatever funds he 
could spare to further the cause that was near to 
his heart. I recall that on a certain occasion, when 
I suggested that a considerable sum of money which 
he had advanced for the sake of the college ought to 
be repaid him, he requested me not to mention the 
matter. He had distinct financial ability, and had 
he engaged in commercial pursuits, he would un- 
doubtedly have won distinction as a captain of in- 
dustry. But he chose to live a life of unselfish ser- 



212 Christian Keyset Preus 

vice, and he used his ability wholly for the welfare 
of his fellow men. His life was thus in harmony 
with what he taught others and was a notable ex- 
ample to his students and fellow teachers. 

President Preus was a tireless worker. It was 
not unusual for him to be up and at work at five 
o'clock in the morning, and often he worked until 
midnight and after. Even when ill in bed, he worked 
at such tasks as he thought he could attend to under 
the circumstances. In fact, I never visited him when 
he was ill without finding him surrounded by papers 
and books. No detail was too small for his atten- 
tion. No task daunted him. For him, life without 
work would have been life without joy. 

It was as public speaker that President Preus 
was best known. He had a magnificent voice, that 
enabled him to be heard without difficulty when ad- 
dressing large assemblies. As a pulpit orator he 
had few equals. He was clear in exposition, power- 
ful in appeal, happy in his illustrations, but withal 
so plain and direct in his manner that the most un- 
learned could not fail to understand him and be im- 
pressed by the lesson that he wished to convey. He 
had the faculty of expressing his thoughts in simple, 
concise language. In debate he was unusually effec- 
tive. He was quick to perceive the weakness of an 
opponent's position and had an unerring instinct for 
telling arguments. Such a body as the British House 
of Commons, where, it is said, not set speeches but 
quick thought and happy phrasing usually win the 
day, would have been congenial to his talents. In 
discussions where the time of the speakers was 
limited, he seemed to be at his best; and people 
often marveled at his faculty of compressing in a 



Christian Keyser Preus 213 

clear, lucid manner apparently all that he had to 
say on a given subject within the compass of a few 
minutes. He was a delightful speaker on special 
occasions. He was never unduly lengthy and pos- 
sessed a fund of appropriate anecdotes, usually 
drawn from his own experience, which he employed 
skilfully for the purpose he had in mind. His 
favorite theme was pioneer times. He had great 
admiration for the men and women who came prac- 
tically emptyhanded into the great Northwest and 
by hard work and perseverance built homes, 
churches, and schools and laid the foundation for 
the civilization and prosperity which their posterity 
enjoy. On this subject, he delivered three lectures 
at the University of Christiania when he repre- 
sented Luther College at that institution. His short 
chapel talks were the admiration of his students 
and fellow teachers, and his colleagues requested him 
to reduce his chapel talks to writing, so that these 
talks might be published and thus be available in 
printed form; but he was too busy to undertake such 
a task. Although he was born in the United States 
and lived here all his life, it was remarked at the 
University of Christiania in. 19 14 that his use of the 
Norwegian language was singularly pure and per- 
fect. 

As a teacher, particularly as an instructor in 
Christianity, he was very successful. He invited 
questions from his students, which he took pains to 
answer fully and convincingly, and was thus enabled 
to elucidate many a point which had given his stu- 
dents trouble. He sought not merely to impart 
knowledge; he aimed rather to conduct his instruc- 



214 Christian Keyser Preus 

tion in such a manner as to arouse in his students 
interest and faith in the Word of God and train 
them to interpret it correctly. When I have consid- 
ered his knowledge of the Scriptures, his ability as 
a preacher, and his success as a teacher of Christian- 
ity, I have wondered that no institution conferred 
on him the degree of Doctor of Divinity. But per- 
haps after all this was most fitting. 

During the nineteen years that President Preus 
was at the head of the college, the institution under- 
went considerable change. The auditorium was 
greatly enlarged and Laur. Larsen Hall was built 
with funds raised principally by him; Loyalty Hall 
was built; the hospital was enlarged and a trained 
nurse was secured; the Luther statue was placed on 
the campus through the efforts of the ladies of the 
Church; an endowment fund of $250,000.00 was 
secured for the college, $50,000.00 being donated 
at the suggestion of Hon. L. S. Swenson by the late 
Mr. James J. Hill, and $200,000.00 being raised 
by Dr. H. G. Stub ; ten acres were added to the cam- 
pus; the faculty was doubled in numbers; the num- 
ber of volumes in the library was more than doubled; 
many valuable articles were added to the museum, 
which President Preus always had in mind as he 
traveled about; the preparatory course was expand- 
ed from a three-year course to a five-year course 
comprising a senior and a junior high school; the 
college became accredited as a standard college with 
membership in the North Central Association; and 
the erection of a beautiful fire-proof library build- 
ing was begun, which will be paid for with funds 
secured mainly through his efforts. Throughout his 



Christian Keyset Preus 215 

presidency, however, President Preus maintained 
that the college should always remain true to the 
aim of its founders, who established it primarily for 
the purpose of preparing young men for the study 
of theology. 

The principal achievement of President Preus 
was the influence that he exerted on the students 
who attended the college during his term of office. 
His contact with the students was intimate and his 
influence was marked. I recall a statement made 
by a man who visited President Preus in his office 
and conferred with him much as his students were 
accustomed to do. After the conference, the man 
remarked, "What a commander of an army Presi- 
dent Preus would make." He was a great leader, 
and now that he is gone we feel helpless over against 
the difficulties that confront us. But God, Who 
has helped us hitherto, will also help us to cope with 
the problems that remain to be solved. 

Pastor I. B. Torrisons likpr^eken 

"J eg har stridt den gode strid." 2 Tim. 4:7. 

Kjaere s0rgende hustru, barn, slegt og venner, 
kjaere menighet, naade og fred i Jesu navn ! 

Vi er isandhet samlet i sorg her i vor menighet 
idag. Vi vil ikke finde uttryk for den i ord. Jeg 
har som ven ofte taenkt at prof. Preus vilde tale ved 
min baare; nu skal jeg s0ke at tale ved hans. Skj0nt 
aeldre syntes han altid at vaere den sterke, og saa 
syntes han saa uundvaerlig. 

Fra denne praekestol har han saa ofte talt ved 
andres begravelser. Da hans medlaerere, prof. Re- 
que og prof. Naeseth, stedtes til hvile, var det ham 
som bragte evangeliets tr0st til de s0rgende og til 



216" Christian Keyser Preus 

menigheten. De var opvokset sammen, hadde hat 
samme skolegang, var Luther College graduenter 
og hadde staat sammen i saa mange aar. Vi min- 
des vel hans ord ved disse anledninger. 

Mindet om ham som en evangeliets praedikant 
vil aldrig utslettes i eders hjerter, kjaere s0rgende; 
men ogsaa mange med eder vil baere mindet om ham 
i kjaerlighet og taknemmelighet. 

Savnet vil altid minde om gavens storhet og 
hjaelpe os at takke ham fra hvem gaven kom, hjselpe 
os at haeve hjertet opad og gj0re vor vandring her- 
nede til en forberedelse for vor vandring herfra. 

Den nat prof. Preus stred med smertene og ante 
at d0den forestod, fandt han uttryk for sine folel- 
ser og sin tro i to av Davids salmer, den 51de, Da- 
vids bodssalme, og den 23de som aander av tillid 
og tro. I den f0rste heter det: "Guds ofre er en 
s0nderbrudt aand, et s0nderbrudt hjerte skal du, o 
Gud, ikke foragte." I den anden : "Herren er min 
hyrde; mig skal ikke fattes . . . om jeg skal og 
vandre gjennem d0dens skygges dal, vil jeg ikke 
frygte for ondt; ti du er med mig; din kjep og din 
stav, de tr0ster mig." 

Hans ydmyghet, hans tro, taler til os, til eder, 
s0rgende, idag, og han peker paa Jesus og ber os 
komme Jesu ord ihu : "Hvo som tror paa mig, om 
han end d0r, skal han dog leve, og hver den som 
lever og tror paa mig, skal ikke d0 evindelig." Og 
vi har den glade fortr0stning at han nu er blandt 
dem som er komne ut av megen traengsel og har 
tvaettet sine klaer og gjort dem rene i Lammets blod. 

Vi har vel mange av os vaeret bange i den senere 
tid at det kunde vaere den himmelske faders vilje at 



Christian Keyser Preus 217 

ta ham bort fra os. At han selv har taenkt paa det, 
var klart av mangt et ord som faldt fra hans laeber, 
av mangt som han gjorde. Til mig sa han for no- 
gen dage siden: "Det er vel den sidste gang vi er 
sammen i saadant arbeide." 

Hans stadige tanker var i det sidste at bli faer- 
dig med arbeidet, at gj0re det som maatte gj0res, 
at ordne alt. Han beklaget at der ikke var en vice- 
praesident som straks kunde indta hans plads om 
han faldt fra. Han talte om hvor hensynsfulde de 
alle var mot ham, laerere som elever og andre. De 
vilde gj0re hans arbeide for ham og gaa ham til 
haande paa alle mulige maater. 

Prof. Preus har ofte uttalt det 0nske at han 
maatte faa lov at d0 i saelen, ikke bli udygtig til ar- 
beide f0r aftenen kom. Denne b0n er visselig blit 
opfyldt. 

Fredag var han endnu i arbeide paa colleget og 
gjorde faerdig de sidste eksamenspapirer for sine 
klasser. Andre laerere skulde forestaa resten for 
at spare ham saa meget som mulig. Men nogen ti- 
mer efter at han var faerdig med dette slags arbeide, 
f0r graduationsfestlighetene, kom Herrens kald. 
Preus var faerdig med alt arbeide for sin egen gra- 
duation fra dette livs skole og til sin indgang i de 
laeresaler hvor Jesus er laereren, han i hvem alle 
visdommens og kimdskapens skatter bor. 

Som laerer i kristendommens sandheter stod 
prof. Preus overmaate h0it Der var vist ikke 
mange elever som ikke skj0nte det. Han tok sin 
gjerning alvorlig. Han kjendte sin bibel, han hadde 
erfaret at den var en kraft til salighet, og med den 
klarhet i tanken, den saeregne evne til at uttrykke 



218 Christian Keyset Preus 

sine tanker i et let forstaaelig sprog og med sin 
klangfulde stemme — med alt dette maatte han 
vinde anerkjendelse. 

For ikke laenge siden var jeg tilstede ved en av 
andagtene i Luther College kapel, hvor han talte 
om forberedelse til d0den og forklarte at det at for- 
berede sig til d0den var det samme som at forbe- 
rede sig til livet, saa at enten man d0r eller lever, 
h0rer man Kristus til. Nogen dage efter d0de en 
av elevene pludselig av et hjerteonde, og nu er han 
selv vandret bort. Disse to d0dsfald vil minde eder, 
elever, om hin andagt og hin tale om forberedel- 
sen til d0den, saa den aldrig gaar eder av minde. 

Blandt de st0rste tildragelser i det norske folks 
og den norske kirkes historie er det som er haendt i 
den avd0des levedage. I disse sidste 70 aar er over 
en million av det norske folks og den norske kirkes 
barn omplantet fra Norge til Amerika. For en 70 
aar siden kom avd0des far hit til Amerika — ikke 
for at samle sig rigdomme, men for at bringe evan- 
geliet til adspredte landsmasnd. I prestegaarden 
paa Spring Prairie blev avd0de f0dt aar 1852. Det 
var et hjem med norsk kultur. Men fremfor alt 
var det et kristent luthersk hjem. Paa Spring Prairie 
blev avd0de selv prest, som sin fars kapellan — i 
1876 — efter at ha gjennemgaat Luther College og 
Concordia Seminar i St. Louis. 

Pionerlivets gjenvordigheter har avd0de gjen- 
nemlevet. L0nnen var ikke stor. Gjaeld maatte 
ofte stiftes for at skaffe mat, klaer, hjaelp for kirker 
og skoler og penger for barnenes utdannelse. Men 
han klaget ikke. Han lot sig n0ie med det n0d- 
vendigste og var tilfreds med det, saaledes som 



Christian Keyser Preus 219 

Gud hadde laget det. Det var klart at det var ikke 
for indtaegtens skyld han arbeidet. 

Men Gud har velsignet ham. Der har ikke 
vaeret n0d. Familien har vaeret hans livs glaede og 
fryd, og faa er de foraeldre som har hat saa megen 
glaede og acre av sine barn. 

Prof. Preus syntes altid frimodig og ungdom- 
melig. Men paa samme tid var han en meget al- 
vorlig mand. Han levde for sit arbeide, for evan- 
geliets sak, for kirkens sak. Alt andet maatte 
saettes tilside for arbeidets skyld. 

Det blev sagt ved farens baare at hvis omstaen- 
dighetene hadde kraevet det, var han blit en martyr 
for evangeliets skyld. Det samme alvor bodde i 
avd0de. 

Der var et utstrakt kald paa Spring Prairie og 
meget arbeide. Da faren var formand i Synoden, 
var der anledning til at kjende n0den rundt om i 
menighetene og til at s0ke at avhjaelpe den. Med 
prof. Preus's alvor i arbeidet og hans kjaerlighet 
til arbeidet og den lethet hvormed han arbeidet, 
blev det et stort arbeide han utf0rte i sine yngre 
dage som prest — ikke blot i kaldet paa Spring 
Prairie, men i andre kald og i samfundet. For at 
naevne en ting som jeg personlig kjender til: Han 
bistod i laengere tid prestel0se kald i Chicago paa 
samme tid som han var prest paa Spring Prairie. 
Det h0rte til dagens orden for ham at reise fra 
Spring Prairie til Chicago om natten, arbeide uten 
stans der hele dagen — og saa tilbake til Spring 
Prairie om natten igjen — uten at ta "sleeper". 
F0rst i de senere aar har han benyttet sig av den 
bekvemmelighet. 



220 Christian Keyset Prens 

Den stilling han indtok til sin far, bragte det 
med sig at han ikke blot kjendte n0den i menighe- 
tene, men ogsaa specielt ber0rtes av og droges ind 
i stridighetene samfundene imellem. Han var vel 
hjemme i laerestridighetene. Dygtig taler som han 
var, kom han naturlig til at ta del. Men faa er de 
som bedre end han har efterkommet apostelens ord: 
"Sandheten tro i kjaerlighet." Jeg husker ikke iltre 
ord fra hans mund. Det fpltes altid at strid smer- 
tet ham. Han vandt, ialfald oftest, selv sine mot- 
standeres respekt. 

Det stod prentet dypt i hans hjerte, det som er 
blit motto for Luther College, samfundet og den 
lutherske kirke : "Gud alene aeren" — "Der staar 
skrevet" — "Alt av naade." Det stred han for. 
Det vilde han ofre og lide for, leve og d0 for. 
Her vilde ogsaa han si med Luther: "Her staar jeg, 
jeg kan ikke andet. Gud hjaelpe mig! Amen." 

Hvorledes laeren laa ham paa hjerte like ind i 
d0den, det viser hans sidste hilsen til hans barn. 
Den sidste nat han levde — midt under smertene 
sier han til sin hustru som en del av hans sidste 
hilsen til sine barn: "Si at det som blev gjort ved 
Austin agreement og da vi sang, "Lov og tak og 
evig aere,"* vilde jeg ikke gj0re anderledes om jeg 
kunde gj0re det om igjen. Jeg tror at det var ret. 
Be dem alle holde sig til sin barnelaerdom og laere 
det samme som vi altid har laert. . . . Jeg tror at 
Gud er mig naadig for Kristi skyld." 



*) Dette vers blev sunget efterat Preus paa synodem0tet 
i 1917 hadde meddelt at han og meningsfaeller paa basis av 
Austin Agreement gik med i foreningen, og formanden hadde 
uttalt sin og motets glaede derover. — R. M. 



Christian Keyser Preus 221 

Han var en mand som skydde splid og splittelse 
hvor de kunde undgaaes uten at sandheten led. 
Naar han kunde laere og vidne saaledes som han 
altid hadde laert og vidnet, saa var han rede til at 
gaa med i foreningen og ofre sit livs sidste kraft 
paa at samfundet kunde opbygges paa sandhets 
grund. 

Avd0des liv har vaeret en strid, men en god 
strid — og hvilken seier er ikke en kristen seier ! 
I jordisk strid er der laurbaer vaetet med taarer; 
der gjaelder det at "intet er saa faelt som en seier 
uten et nederlag." Men i den gode strid som de 
kristne f0rer, glaeder Faderen i himmelen, Jesus 
Kristus og englene sig med os. 

Saa bevarer vi den avd0des minde som en der 
var sandheten tro i kjaerlighet, som en der var en 
god Kristi stridsmand. 

Vi tr0ster eder s0rgende og os selv hermed idag 
— og vil i de kommende dage finde tr0st i den forvis- 
ning at den kjaere hedengangne har stridt den gode 
strid, fuldkommet l0pet, bevaret troen og har faat 
kronen som var henlagt for ham, og som er hen- 
lagt for eder, s0rgende egtefaelle og barn, ja for os 
alle, laerere og elever, embedsbr0dre, menighets- 
lemmer — saa sandt vi strider den gode strid, fuld- 
kommer l0pet, bevarer troen. 

Gud gi naade dertil og velsigne dertil C. K. 
Preus' s minde ! Amen. 

Fra formand H. G. Stubs indberetning 

Professor Preus's d0d og begravelse fandt 
sted kort f0r Den Norsk Lutherske Kirke holdt 
sine distriktsm0ter. Formaendene naevnte i sine ind- 



222 Christian Keyser Preus 

beretninger det tap kirken.hadde lidt ved hans bort- 
gang. 

I faellesformand Stubs indberetning sies: "Un- 
der m0tet i Silverton mottok jeg det uventede sor- 
gens budskap at prof. C. K. Preus, president for 
Luther College i 19 aar og viceformand for Iowa 
distrikt siden foreningen i 1917, l0rdag morgen 
den 28de mai var avgaat ved d0den og skulde be- 
graves onsdag den lste juni. For mig var det ikke 
mulig at naa frem til begravelsen, og selv om det 
hadde vaeret mulig, var det et stort sp0rsmaal om 
jeg burde ha reist, da flere vigtige saker som kraevde 
min naervaerelse, forelaa for Pacific og Rocky Moun- 
tain distriktsm0ter. Onsdag formiddag den lste 
juni, altsaa den dag prof. Preus's jordefaerd fandt 
sted i Decorah, blev der ved Pacific distriktsm0te i 
Silverton holdt en mindegudstjeneste i anledning 
hans d0d. Jeg holdt mindetalen og fors0kte at vise 
hvilket stort tap vor kirke hadde lidt ved prof. 
Preus's bortgang. Baade som prest og som besty- 
rer av Luther College og som en av de ledende 
msend i samfundet hadde han levert en betydelig 
indsats i vor kirkehistorie, og det vil bli vanskelig 
at fylde den plads som nu staar torn efter ham. 
Hans hustru og barn bevidner samfundet sin dype 
deltagelse." 

Fra formand H. C. Holms indberetning 

Og formand H. C. Holm uttaler i sin indberet- 
ning til Iowa distrikt: 

"Luther College har netop lidt et stort tap som 
det vil bli vanskelig at erstatte, idet at Herren den 
28de forrige maaned kaldte hjem til sig skolens be- 
styrer. 



Christian Keyser Preus 223 

(Og laengere nede:) 

At vort distrikt, hvis viceformand professor 
Preus har vaeret siden foreningen, vort samfund og 
kirken ved hans saa vel som ved de andre br0dres 
(professor Naeseths og pastor C. M. J. Gr0nlids) 
bortgang har lidt et stort tap, det vet alle;. men da 
vort tap er deres vinding, b0ier vi os i taknemme- 




PROF. C. K. PREUS (1915) 

lighet mot Gud for den velsignelse han lot os nyte 
ved deres lange og tro tjeneste. Gud hjaelpe ogsaa 
os som staar igjen, at vi maatte befindes tro i tje- 
nesten indtil vor arbeidsdag er endt." 

I alle ni distrikter blev der holdt s0rgegudstje- 
nester ved hvilke baade den avd0de collegepraesi- 
dents og dr. J. N. Kildahls arbeide i og fortjene- 
ster av kirken blev mindet med tak til Gud og utta- 
lelser av sympati for de efterlatte. 



224 Christian Keyser Preus 

Iowa distrikts kondolencebrev 

Iowa distrikt sendte Preus's familie f0lgende 
skrivelse : 

Til Mrs. C. K. Preus og barn: 

Da Iowa distrikt av Den Norsk Lutherske 
Kirke i Amerika nu er samlet til sit f^rste regulaere 
aarsmo'te efter den kjaere professor Preus's bort- 
gang er det aarsmo'tets inderlige 0nske at I, hans 
efterlatte, skal erindres i dets beslutninger. 

Ikke at se professor Preus ved aarsm0tet er et 
savn som alle dypt f0ler. Jonatans ord i 1 Sam. 
20, 18: "Du vil bli savnet naar din plads er torn," 
er ogsaa her gaat i opfyldelse. 

Hvad I har tapt i en kjaer husbonds og fars bort- 
gang, hvad Luther College har tapt idet at dens 
avholdte bestyrer saa pludselig blev rykket bort og 
hvad Iowa distrikt og samfundet som et hele har 
tapt ved denne sin tro embedsmands d0d, vil kun de 
forstaa som kjendte ham bedst. 

Trist vilde det isandhet vaere om vi ikke hadde 
andet end mennesketankers hilsen at fortr0ste os 
til. Men vi har jo en alkjaerlig Guds evige l0fte 
om at alle ting tjener dem til gode som elsker ham. 
Vi er derfor forvisset om at det som er eders og 
vort store tap, er den hedengangnes vinding. Med 
den tanke kan vi av hjertet takke den kjaere Gud 
for hans styrelse ogsaa her. 

Med tak da for alt hvad professor Preus har 
vaeret for vor kirke i disse mange aar, og med b0n 
til Gud om at han vil erstatte tapet som han finder 



Christian Keyser Preus 225 

bedst, anbefaler vi eder og os selv til hans faderlige 
vilje. 

Paa aarsm0tets vegne, 

Norman A. Madson ; 

P. B. Trelstad, 

L. O. WlGDAHL. 

Jewell, Iowa, d. lOde juni 1921. 
Brev fra St. Olaf Colleges fakultet 

Likesaa fortjener folgende skrivelse fra St. 
Olaf College fakultet en plads i dette kapitel: 

It is with sincere sorrow that the Faculty of St. 
Olaf College has received the report of the death 
of the honored and beloved president of Luther 
College. These two institutions are so closely con- 
nected, by common origin, ideals and purposes, 
that whatever of joy or sorrow affects the one 
must in some measure also affect the other, and 
when the older today has its day of mourning we 
of the younger would wish to be with her in offering 
our homage to the departed and in expressing our 
sympathy to all those who have been bereaved. 

We recognize that in large measure the prog- 
ress and prosperity of our institutions is dependent 
on those who guide their destinies and voice their 
ideals, and we rejoice that it is not left to our small 
wisdom alone to seek and choose such men. Because 
we believe that it is God Who- calls and fits men for 
high position and heavy responsibility we are grate- 
ful to Him for the many men of tried and tested 
wisdom, of selfless and devoted service, of sincere 
and humble piety and of blameless and inspiring life 
which He has given to grace the important positions 
in our Church. 



226 Christian Keyset Preus 

We think of President Preus as such a man, set 
apart, trained, and commissioned for special ser- 
vice, whose life had been providentially guided to 
fit him for the place he was finally to occupy. Him- 
self a member and a product of the early pioneer 
generation he brought with him into the present 
something of its simplicity and straightforwardness, 
its conscientious love of principle, its deep respect 
for the Church and the holy Word. He had in- 
herited from this connection a conservative temper 
which stood him in good stead in a troubled and rest- 
less age. 

And at the same time, as an American born, he 
was familar enough with the spirit of our country 
and its needs to satisfy every legitimate demand of 
the new day. 

We who knew President Preus personally, 
could give cordial testimony to his many graces of 
character and personality, his cheerfulness and 
courtesy, his loyalty to duty and obligation, his wil- 
lingness to give liberally of time and effort in every 
good cause. To us in the educational work in the 
Church he was a steady inspiration toward giving 
more thought, more prayer, more energy to the 
cause we represent. 

We rejoice that President Preus had the hap- 
piness of seeing success crown his labor. He was 
privileged to see larger opportunity and greater 
usefulness coming year by year to the institution 
nearest his heart. And like Moses he was permit- 
ted to take a look from his mount Nebo into re- 
gions of still brighter promise in the future. 

We are glad to think, that while his physical 
presence is no longer with us, his spiritual power 



Christian Keyser Preus 227 

and presence is not gone. The Church will not for- 
get him, the young men of his following will be deb- 
tors to his counsel and advice; the institution he 
guided will keep enshrined in its spiritual life a 
vivid memory of his personality, his wisdom and 
his power. 

May the institution which mourns him today 
reach the height which he hoped it would attain; 
may his visions grow into living fulfilment; may 
he be honored through the years to come in the un- 
folding of germ and seed planted during his ministry. 

Dear brethren of the faculty of Luther College, 
we mourn with you the passing of a brave and good 
man, a faithful servant of God, an honor to the 
cause of culture and true education. May our as- 
surances of friendship, sympathy and good will be 
of help to you in your sorrow, and may we all, de- 
voted to the same service, be knit together more 
fully through the love of God to glorify and honor 
Him in life and in death. 

In behalf of the faculty of St. Olaf College, 

C. A. Mellby, 

Prof. A. Mikkelsen i "Lutheraneren" 

Da professor Preus's d0d rygtedes, gav vore 
blade oversigter over hans liv og virke med aner- 
kjendelse av hvad han hadde vaeret og utrettet. Vi 
kan ikke finde plads for disse artikler i denne bok. 
Men en indsendelse i Lutheraneren (den 30te au- 
gust) synes vi b0r tages med. Den alderstegne, 
asrvaerdige professor A. Mikkelsen, der for flere aar 
siden sluttet som praesident for Lutheran Normal 
School, Sioux Falls, S. Dak., skriver bl. a. : 

"Prof. C. K. Preus's d0d har fremkaldt minder 



228 Christian Keyser Preus 

fra gamle dage. La mig faa lov til . . . at ta avsked 
med ham og takke ham for venskap og kristelig 
broderskap. 

Da jeg som 18-aarig ungdom kom hit til dette 
land, blev jeg medlem av Norway Grove menighet, 
Wis., som da ho'rte til gamle Preus's kald. Preus 
var nu min sjaeles0rger, han vidde mig til prest, han 
egtevidde mig til min hustru, hvem han og hadde 
konfirmert. I mit embede som prest var Preus som 
synodens formand min tilsynsmand. Av denne 
mand n0t jeg megen velsignelse; baade som min 
prest og som kirkelig foresatte var han en tro vei- 
leder. Professor Preus kjendte jeg ikke blot som 
gut, da jeg efter synodem0tet i 1863 opholdt mig 
hos hans far og hjalp ham med praeken osv., men 
isaer laerte jeg Christian at kjende da jeg var prest 
i Chicago og han, som netop var blit prest, blev 
kaldt til midlertidig at betjene Vor Frelsers menig- 
het samme sted. 

Det var ikke saa liketil for en saa ung mand at 
komme til en menighet som Vor Frelsers og i en by 
som Chicago. Hvad der bodde i den unge prest, 
file jeg snart erfaring for ved de saker som han hos 
mig som den aeldre s0kte raad om, og ved de sam- 
raler som herom fortes. 

Var jeg f0r glad i ham som s0n av min forrige 
sjaelesp'rger og kirkelig foresatte, saa blev jeg nu 
end mere glad i ham for det kristelige alvor, yd- 
myghet og samvittighetsfuldhet som han ved Guds 
naade besad. Mange ganger senere og sidst ved 
et bes0k hos os i Ellensburg var han ydmyg nok til 
at takke for den hjaelp jeg hadde ydet ham. Ved 
dette bes0k, saa kort som det var, dreiet samtalen 
sig mest om "foreningssaken". Han var den gang 



Christian Keyser Preus 229 

i stor n0d, trodde vi heist burde vaere for os selv. 
Da jeg i slutningen av 1915 skrev en artikelraekke : 
"Kirkestrid", sendte han mig et langt brev, hvori 
ban takket mig fordi jeg saa klart hadde haevdet 
skriftprincipet og den f0rste laereform. Han var 
enig med mig i hvad jeg hadde skrevet, men en be- 
taenkelighet, som jeg her ikke skal naevne, voldte 
ham endnu stort besvaer. Denne betaankelighet syn- 
tes jeg var aldeles ugrundet, og det viste sig senere 
at han selv indsaa uholdbarheten deri. 

Professor Preus var en helstopt, retlinjet kri- 
stelig karakter. Han gik ikke paa akkord med sand- 
heten, saa langt han forstod den. Som kristen be- 
kjendte Preus i ydmyghet sine synder og sin mangel 
paa den fuldkommenhet, som han med alle Guds 
barn jaget efter, men kun fandt i ham hvis kraft 
fuldkommes i vor skropelighet. 

Tak, du kirkens herre og hoved, for denne gave 
til din kirke ! Du tok den saa altfor tidlig tilbake. 
Hvorfor du gjorde dette, forstaar vi ikke, vi skal 
kun fors0ke at la os tr0ste over det tap ved at tro 
at det var til det bedste, og i hjertelig b0n til dig 
om at erstatte tapet med maend som er dig og kir- 
ken tro. 

Paa gjensyn, Christian! 

Gud la mig d0 den retfaerdiges d0d, og mit en- 
deligt bli som hans." 

Redakt0r Edwin C. Bailey om 
prof. C. K. Preus som borger 

Decorah er en liten by — ikke meget over fire 
tusen indbyggere. Det er rimelig at en institution 
som Luther College har nok saa megen betydning 
for byens liv, og at skolens bestyrer blir en frem- 



230 Christian Keyser Preus 

ragende mand i byen der, om han forstaar sin stil- 
ling og er den voksen, kan bidra meget til at f rem- 
me aandelige interesser og i det hele f0re an paa 
mer end en maate. 

Hvad president Preus var som borger i De- 
corah, har Mr. Bailey, redakt^r av Decorah Re- 
publican, vaeret saa venlig at skrive om. Vi gir 
da ordet til ham. 

Christian Keyser Preus, the Citizen 

Edwin C. Bailey 

It is natural that one whose life has been con- 
secrated to the Christian ministry should be found 
upholding every good cause that builds for a sturdy 
Christian character, but it is all too frequent that in 
such a man one also finds a neglect of the simple 
duties of citizenship. In his absorption in the 
theoretical he loses sight of the practical. 

This fault could not be charged against Chris- 
tian Keyser Preus, As has undoubtedly been pointed 
out by others, his was a very practical Christianity. 
He regarded it as a privilege to be included in 
every civic undertaking for which the time of a 
busy man could be spared. His initiative in times 
of stress was responsible for material assistance 
where that assistance was greatly needed. 

The writer particularly recalls one instance 
when the city of Decorah, in the aftermath of a 
flood that wrought havoc in many homes and to 
public property as well, could not muster enough 
laborers to quickly restore a semblance of order 
in the devastated district. To the city authorities 
came the message from College Hill: "Luther 
College will suspend classes so that her students may 



Christian Keyser Preus 231 

help you in your hour of need." And on that mem- 
orable morning when the student body marched 
through the business district on their errand of 
mercy, Professor Preus was their leader, and 
throughout the day he could be seen here and there 
giving words of cheer and making timely sugges- 
tions. 

Again, when the town of Calmar was swept by 
a cyclone, it was Professor Preus' initiative that 
placed the student body at the disposal of the relief 
forces and helped to restore order. 

Nothing great about that, you say? No, noth- 
ing great — but oh, so practical, so helpful, so char- 
acteristic of good citizenship. 

And again we see him standing in the front row 
of a chorus of men, lending his voice in a local ob- 
servance of the National Week of Song. Nothing 
great about that either, save that he did not hold 
himself superior to humble association with men 
in all lines of civic endeavor who had joined in a 
celebration whose purpose was to create a wider 
familiarity with good music — to make America a 
singing nation. 

When America entered the World War the call 
for assistance in liberty loan campaigns found a 
ready response in Professor Preus. His gift as a 
public speaker, whether in English or in the Nor- 
wegian language, made it easy for him to drive home 
an argument with telling effect. Coupled with this 
was the example he set before the student body at 
Luther College as a staunch, able, patriotic Amer- 
ican. 

When, early in the current year, the Decorah 
Commercial Club launched a campaign to reorgan- 
ize and widen their scope of activity, Professor 



232 



Christian Keyser Preus 



Preus led the faculty at Luther College in subscrib- 
ing for membership in the organization, again 
demonstrating his loyalty to the cause of civic as 
well as religious endeavor. 

Although his inherent ability led him to high 
places, Professor Preus was a man of the people. 




PRESIDENT C. K. PREUS OG MINISTER L. S. SWENSON 

The laborer, the mechanic, the farmer, the merch- 
ant, the banker — to each he extended the hand of 
friendship and respect. He sensed their problems 
and appreciated their worth to the community as 
only one can who has lived among them and shared 
in their joys and sorrows, their successes and their 
failures. 

Such was Christian Keyser Preus, the citizen. 



Christian Keyser Preus 233 

. Minister L. S. Swensons mindetale 

Mindetale av minister Laurits S. Swenson ved 
Luther Colleges Alumni banket den 15de oktober 
1921, Luther Colleges 60-aars fest: 

In rising to speak on the subject assigned to me 
I do so with a feeling of sadness and deep reverence. 
I wish I could pay adequate tribute to the memory 
of Professor Preus. His achievements in the field 
he had chosen for his lifework merit the highest 
praise. For more than forty years he had been 
an important factor among our people in this coun- 
try, during the greater portion of that period oc- 
cupying a position of leadership. He was reared 
in an ideal Christian home and grew to manhood 
under the wholesome influence of pioneer life. He 
.received his academic training at this institution, 
which set its stamp on him so plainly that it could 
be seen of all men. He exemplified Luther College 
ideals and traditions; they were, in fact, a part of 
his daily life. But I shall not dwell upon his Chris- 
tian virtues, they were generally recognized. He 
was a tireless worker and early in life became widely 
known as a faithful and zealous minister of the 
Gospel. It was, however, as president of Luther 
College that he won his finest laurels and that he 
will be chiefly remembered. He was exceptionally 
well equipped for this position. His gentlemanly 
qualities, his tact, dignity, and firmness, his fine 
presence, his gifts as a public speaker, and his 
marked executive ability all contributed to make 
him a strong administrator. He was ambitious for 
Luther College, he believed thoroughly in its great 
mission, and he was above all anxious that it should 



234 Christian Keyser Preus 

preserve its character. He was never indifferent 
but took his duties seriously at all times, and he 
felt the responsibility of moral leadership. He 
viewed with much concern some of our present-day 
educational tendencies, and though recognizing the 
necessity of progress in methods and aims he always 
gave the foremost place to the unchanging and en- 
during part of the program of Luther College, that 
part which moved our fathers to found an institu- 
tion at this place on the solid rock of everlasting 
truth. He wanted Luther College to be a place 
"Where Gospel light is glowing with pure and ra- 
diant beams, And living water flowing with soul- 
refreshing streams." 

Under his administration the institution flour- 
ished signally; it raised its standards and gained in 
prestige. No alumnus has reflected greater honor 
on our alma mater than did C. K. Preus. He was 
a shining example of what a Luther College gradu- 
ate may become and ought to become. 

Someone has said that we need, in our day, the 
Puritan elements in our characters, the Hellenic 
elements in our minds, and the Christian elements 
in our souls. I think I may say truthfully that our 
lamented leader combined these elements. He saw 
the true values of life with a clear eye, and he car- 
ried aloft the noble standard of Luther College 
with its inspiring motto, "Soli Deo Gloria." May 
his memory and influence endure for generations, 
and may God raise up men of his spirit and type to 
guide the destinies of our dear Alma Mater. We 
may then feel assured that she will advance from 
glory to glory and continue as a great blessing in 
church and state. 



B. Utvalgte skrifter 



I. BIBLIOGRAFI 

Carl W. Strom 

1. EVANGELISK LUTHERSK KIRKETIDENDE. 

Ordinations vita. Ill, 30: 472. (28de juli 1876.) 
Presteordination paa Spring Prairie. IX, 34: 537 — 53S. (25de 

august 1882.) 
Fremstilling av naadevalgsstriden i Norway Grove menighet. 

X, 16: 261—267, 341—349, 353—362. (20de april 1883.) 

(Med H. A. Preus.) 
Bekjendtgj0relse. XVII, 51: 811. (20de december 1890.) 
Husk subskriptionen. XVIII, 17: 264. (25de april 1891.) 
Bekjendtgj0relse. XX, 4: 64. (28de januar 1893.) 
Madison og Chicago specialkonferens. XX, 6: 95. (lite fe- 

bruar 1893.) 
Hvad skal vi gj0re med gjselden? XX, 10 : 148 — 150. (lite mars 

1893.) (Med E. B0rresen, O. M. Fosmark, M. Borge.) 
Fra finanskomiteen. XXI, 3: 33. (20de januar 1894.) (Med 

E. B0rresen, M. Borge, Jobs. Halvorson.) 
De to f0rste aargange av Kirkelig Maanedstidende, mars 1855 

— oktober 1857. XXVII, 18: 432. (2den mai 1900.) 
Luther College. XXIX, 31: 727—730. (30te juli 1902.) 
Luther College. XXIX, 32: 763, 811, 834. (6te august 1902.) 
Fra Luther College. XXIX, 45: 1070—1071. (5te november 

1902. ) 
F. W. Heinig d0d. XXX, 4: 94—96. (28de januar 1903.) 
Lyk0nskning til pastor V. Koren i anledning av hans femti- 

aarsjubilseum. XXX, 32: 868—869. (12te august 1903.) 
Luther College. XXX, 32: 889—891. (12te august 1903.) 
Luther College. XXX, 33: 921, 949. (19de august 1903.) 
Luther College. XXX, 41: 1138—1139. (14de oktober 1903.) 



* Med bistand av nogen skolegutter (Ma tenia tik I klassen 
ved Luther College) arbeidet prof. Strom mange timer paa 
dette kapitel. Denne bibliografi er en fortegnelse av stykker 
som Preus liar skrevet, men ikke av stykker som er skrevet 
om ham. Det som ban skrev i de norske og engelske seku- 
here blade er ikke opfOrt i denne bibliografi. 



238 Christian Keyser Preus 

Tale ved Luther Seminars femogtyve-aars jubiheum. XXX, 

44: 1206—1209. (4de november 1903.) 
Vinterterminen ved Luther College. XXX, 46: 1257. (18de no- 
vember 1903.) 
Luther College. XXXI, 27: 746—747. (6te juli 1904.) 
Luther College. XXXI, 28: 777, 808, 864, 891, 893, 947. (13de 

juli 1904.) 
Vinterterminen ved Luther College. XXXI, 46: 1257, 1305. 

(16de november 1904.) 
Tale ved J. A. Ottesens begravelse. XXXI, 46: 1267—1268. 

(16de november 1904.) 
Luther College. XXXI, 46: 1278—1279. (16de november 1904.) 
I hvilken retiring og mot hvilket maal b0r Luther College ut- 

vikles for bedst at tjene synoden? XXXII, 12: 309—315, 

339—342, 393—398, 426—432, 451—455. (22de mars 1905.) 

(Trykt som pamflet.) 
Fra Luther College. XXXII, 14: 381—383. (5te april 1905.) 
Luther College. XXXII, 30: 835, 837, 892, 920, 945—946. (26de 

juli 1905.) 
Luther College elever. XXXII, 35 : 949, 1004. (30te august 

1905.) 
Luther College. XXXII, 42: 1166—1167. (18de oktober 1905.) 
Vinterterminen ved Luther College. XXXII, 47: 1285, 1340. 

(22de november 1905.) 
Ny bygning for Luther College. XXXIII, 4: 95—96. (24de ja- 

nuar 1906.) 
Tale ved past. T. A. Torgersons jordefserd. XXXIII, 5 : 119— 

122. (31te januar 1906.) 
Fra Luther College. XXXIII, 6: 161. (7de februar 1906.) 
Tak for femtiaarigt arbeide. XXXIII, 11: 282—283. (14de 

mars 1906.) 
Gkedeligt. XXXIII, 16: 422—423. (18de april 1906.) 
Luther College. XXXIII, 30: 836. (25de juli 1906.) 
Den av Synoden valgte bygningskomite. XXXIII, 32 : 889. 

(8de august 1906.) 
Luther College. XXXIII, 33: 893, 921, 949, 977. (15de august 

1906.) 
Subskriptionen til Luther College byggefond. XXXIII, 33: 

897—898. (15de august 1906.) 
Oplysninger om Luther College. XXXIII, 33: 914—915. (15de 

august 1906.) 
Utgifter ved Luther College. XXXIII, 34: 944—945. (22de 

august 1906.) 
Indbetaling til Luther College byggefond. XXXIII, 36: 977, 

1005. (5te September 1906.) 
Luther College dormitory. XXXIII, 42: 1169. (17de oktober 

1906.) 
Luther College. XXXIII, 48: 1313, 1341. (28de november 

1906.) . 
Gave til Luther College. XXXIV, 6: 154. (6te februar 1907.) 



Christian Keyser Preus 239 

Merk! XXXIV, 7: 169, 197, 225. (13cle februar 1907.) 

Luther College dormitory. XXXIV, 7: 174—175. (13de fe- 
bruar 1907.) 

Det uye Luther College dormitory. XXXIV, 8: 210. (20de 
februar 1906.) 

Luther College. XXXIV, 30: 809, 837, 865, 893, 921, 949, 977, 
1005. (24de juli 1907.) 

Luther College. XXXIV, 30 : 836, 837, 892, 920, 948, 976, 1004. 
(24de juli 1907.) 

Indbetaling av subskription. XXXIV, 32: 875—876. (7de au- 
gust 1907.) 

Merk! XXXIV, 35: 976, 977. (28de august 1907.) 

Om Luther College. XXXIV, 37: 1005—1007. (lite Septem- 
ber 1907.) 

Luther College. XXXIV, 39: 1061, 1089, 1117, 1145. (25de 
September 1907.) 

Iudvielsesfest ved Luther College. XXXIV, 40: 1098. (2den 
oktober 1907.) 

Indbetalingen. XXXIV, 40: 1098. (2den oktober 1907.) 

Glem os ikke ! XXXIV, 47: 1293. (20de november 1907.) 

Fra Luther College. XXXIV, 47: 1299—1300. (20de november 
1907.) 

Luther College. XXXV, 1: 1. (lste januar 1908.) 

Luther College. XXXV, 29: 781, 809, 837, 865, 893, 921. (15de 
juli 1908.) 

Luther College. XXXV, 29: 805—806, 835—836. (15de juli 
1908.) 

Luther College. XXXV, 35: 949, 977. (26de august 1908.) 

Prof. Frich. XXXV, 38: 1041. (16de September 1908.) (Med 
M. Thorsen, Paul Moen.) 

Vinterterminen ved Luther College. XXXV, 46: 1257, 1285. 
(lite november 1908.) 

Fra Luther College. XXXV, 46: 1269—1272. (lite november 
1908.) 

Luther College byggefond. XXXV, 47: 1295—1296. (18de no- 
vember 1908.) 

Luther College. XXXV, 48: 1313. (25de november 1908.) 

Law and Order League. XXXVI, 5. (3dje februar 1909.) 

Bibliotekbygning i 1911. XXXVI, 14: 373—375. (7de april 
1909.) 

Luther College. XXXVI, 27: 725, 753. (7de juli 1909.) 

Luther College. XXXVI, 29: 808, 809, 864, 892, 920, 948, 976. 
(21de juli 1909.) 

Hvad skal vi gj0re? XXXVI, 32: 865—867. (lite august 
1909.) 

Lidt mere om prestemangelen. XXXVI, 35: 957 — 959. (lste 
September 1909.) 

Luther College's elever. XXXVI, 40: 1089, 1117. (6te oktober 
1909.) 

Dr. Larsens femtiaars-jubilseum. XXXVI, 40: 1093—1094. (6te 
oktober 1909.) (Med H. G. Stub.) 



240 Christian Keyset Preus 

Luther College 14de oktober. Prof. dr. Larsens jubilreum. 1859 

—1909. XXXVI, 42: 1145—1155. (20de oktober 1909.) 
Lidt mere om den 14de oktober. XXXVI, 43 : 1174—1175. (27de 

oktober 1909.) 
Vinterterminen ved Luther College. XXXVI, 47: 1285, 1813, 

1341, 1369, 1397. (24de november 1909.) 
Til Larsen Hall. XXXVI, 52: 1425. (29de december 1909.) 
Anton Hegges legat. XXXVII, 11: 296. (16de mars 1910.) 
Luther College Endowment Fund. XXXVII, 14: 365—368. 

(6te april 1910.) (Med H. G. Stub.) 
Ingen Bj0rnson-forgudelse. XXXVII, 23 : 627. (8de juni 1910.) 
Luther College. XXXVII, 28: 753, 808, 809, 837, 865, 893, 921, 

949, 1004. (13de juli 1910.) 
Luther College. XXXVII, 29: 781, 864, 920, 948, 976. (20de 

juli 1910.) 
Tale ved past. dr. V. Korens jordefrcrd. XXXVIII, 2: 35— 

36. (lite januar 1911.) 
Fra Luther College. XXXVIII, 13: 355—356. (29de mars 

1911.) 
Mrs. Katarina Heinig d0d. XXXVIII, 17: 469—470. (26de 

april 1911.) 
Luther College. Silas Shefloe d0d. John Alfred Blegen d0d. 

XXXVIII, 21: 579—581. (24de mai 1911.) 
Bekjendtgj0relse. XXXVIII, 24: 672. (14de juni 1911.) 
Luther College Corporation. XXXVIII, 24: 672. (14de juni 

1911.) 
Prof. Bjarne Svan0es foredrag. XXXVIII, 24: 656. (14de 

juni 1911.) 
Halvhundredeaarsfest for Luther College. XXXVIII, 28: 766 

—767. (12te juli 1911.) 
Luther College Endowmentfond. XXXVIII, 30: 818. (26de 

juli 1911.) 
Luther College. XXXVIII, 31: 837, 892, 920, 948, 976, 977. 

(2den august 1911.) 
Luther College. XXXVIII, 32: 865, 893, 921, 949, 1002, 1028, 

1056. (9de august 1911.) 
Lidt mere om collegets halvhundredeaarsfest. XXXVIII, 32: 

879. (9de august 1911.) 
Merk! XXXVIII, 32: 892, 920, 948, 949. (9de august 1911.) 
Luther College's femtiaarsfest den 14de oktober 1911. B0n 

ved prof. C. K. Preus. XXXVIII, 42: 1139—1140. (18de 

oktober 1911.) 
Luther College's femtiaarsfest den 14de oktober 1911. Vel- 

komsthilsen ved prof. C. K. Preus. XXXVIII, 42: 1148— 

1149. (lSde oktober 1911.) 
Luther College's femtiaarsfest den 14de oktober 1911. Tak 

for Endowmentfondet. XXXVIII, 43: 1169. (25de okto- 
ber 1911.) 
Luther College's femtiaarsfest den 14de oktober 1911. Collegets 

tak for Luther-sttftten ved prof. Preus. XXXVIII, 44, 

1205. (Iste november 1911.) 



Christian Keyser Preus 241 



Fra Luther College. XXXVIII, 44: 1206—1207. (lste novem- 

ber 1911.) 
Tak fra Luther College. XXXVIII. 46: 1257. (15de novem- 

ber 1911.') 
Luther College. XXXIX, 3: 57, 85, 113. (17de januar 1912.) 
Fra Luther College. XXXIX, 5: 128—129. (31te januar 1912.) 
Commencement ved Luther College. XXXIX, 22: 589, 617. 

(29de mai 1912.) 
Luther College. XXXIX, 27: 729, 757, 781, 836, 837, 865, 921, 

949, 1005. (3dje juli 1912.) 
Luther College. XXXIX, 29: 729, 781, 864, 893, 976, 1004. 

(3dje juli 1912.) 
Hilsen til dr. H. G. Stub fra Luther College's fakultet ved 

nans 40-aarsjubiheum. XXXIX, 38: 1041. (18de Septem- 
ber 1912.) 
Fra Luther College. XXXIX, 42: 1160—1161. (16de oktober 

1912.) 
Fra Luther College. XXXIX, 51: 1413—1414. (18de december 

1912.) 
Et takoffer. XL, 19: 523. (7de mai 1913.) 
Luther College. XL, 29: 781, 809, 837, 865, 893, 921, 949. (16de 

juli 1913.) 
Luther College. XL, 30: 836, 864, 865, 920, 948, 976. (23de 

juli 1913.) 
Merk! XL, 33: 893, 921, 949. (13de august 1913.) 
Biskop Bangs bibliotek til Luther College. XL, 44: 1216— 

1217. (29de oktober 1913.) 
Pastor Korens f0rste prestegaarcl. XL, 46: 1269—1271. (12te 

november 1913.) 
Prof. C. K. Preus's tale ved past. A. Bredesens baare. XL, 49: 

1345—1348. (3dje december 1913.) 
Luther College Concert Band's Norgesfserd 1914. XL, 53 : 1468 

—1469. (31te december 1913.) 
Biblioteksbygning for Luther College. XLI, 2: 39—42. (14de 

januar 1914. (Med J. C. M. Hanson, Ludvig Hektoen.) 
Gustav Henderson d0d. XLI, 10: 290—291. (lite mars 1914.) 
Elisabeth Torrison d0d. XLI, 12: 347—348. (25de mars 

1914.) 
Luther College. XLI, 31: 853, 881, 909, 937, 990. (5te august 

1914.) 
Oplysning om Luther College. XLI, 31: 880— S81, 907—908, 

935—936, 963—964. (5te august 1914.) 
Lad os betamke os vel! XLI, 40: 1120—1121. (7de oktober 

1914.) 
Fra Luther College. XLI, 41 : 1156—1157. (14de oktober 1914.) 
Fra og om Luther College. XLI, 51: 1421—1426. (23de de- 
cember 1914.) 
Prof. C. K. Preus's tale ved dr. Laur. Larsens begravelse. 

XLII, 11: 284—286. (17de mars 1915.) 



242 Christian Keyser Preus 

Sangerfesten i San Francisco fredag den 4de juni 1915. XLII, 

14: 385. (7de april 1915.) 
To artikler. XLII, 15: 405—407. (14de april 1915.) 
Indberetning til synoden. XLII, 27: 731—733: (7de juli 

1915.) 
Luther College. XLII, 28: 753, 781, 809, 862, 863, 918, 919. 

(14de juli 1915.) 
Oplysninger om Luther College. XLII, 28: 753, 808, 836, 862, 

890, 891, 946, 947. (14de juli 1915.) 
Forsvar og fors0k. XLII, 35: 953—958, 985—993. (lste Sep- 
tember 1915.) 
Prof. Preus's tale ved formand Vangsnes's begravelse. XLIII, 

24: 642. (14de juni 1916.) • 
Oplysninger om Luther College. XLIII, 28: 776, 804, 833, 916, 

970. (12te juli 1916.) 
Luther College, XLIII, 28: 749, 777, 832, 833, 888, 889, 917, 

945, 998. (12te juli 1916.) 
Prof. Preus's tale ved prof. L. S. Reques begravelse. XLIII, 

33: 892—894. (16de august 1916.) 
Prof. Preus's tale til synoden i anledning av det saakaldte 

Austin-forlik. XLIV, 26: 704—706. (27de juni 1917.) 

2. LUTHERANEREN. 

Luther College. I, 4: 125, 157, 190, 221, 253, 285, 351, 382, 

415. (25de juli 1917.) 
Luther College. II, 35: 1120, 1148. (28de august 1918.) 
Important: Students' Army Training Corps. II, 36: 1137. (4de 

September 1918.) 
S. A. T. C. (Students' Army Training Corps.) II, 36: 1138. 

(4de September 1918.) (Med L. W. Boe, J. A. Aasgaard.) 
Luther College Opens Sept. 24th. II, 37: 1180, 1246. (lite 

September 1918.) 
Luther College. II, 37: 1184, 1216. (lite September 1918.) 
Luther College. II, 52: 1576. (25de december 1918.) 
Bekjendtgj0relse — Kom, kom, kom. Ill, 19: 600. (7de mai 

1919.) (Med O. M. Norlie.) 
Biblioteksbygning for Luther College. Ill, 24: 745. (lite juni 

1919.) 
Luther College. Ill, 31 : 992, 1024, 1056, 1087, 1120, 1152, 1184, 

1216, 1245, 1280, 1312, 1344. (30te juli 1919.) 
Luther College. IV, 34: 1088, 1120. (25de august 1920.) 
Merk! V, 19: 585. (lite mai 1921.) 

3. LUTHERAN HERALD. 

Luther College. I, 36: 856, 880, 904. (September 6, 1906.) 
Luther College Endowment Fund. V, 15: 343—346. (April 14, 

1910.) (With H. G. Stub.) 
Extract from letter recommending lecture by J. O. Ensrud 

and A. M. Turmo. VI, 21: 504. (May 25, 1911.) 



Christian Keyser Preus 243 

The Song Festival at San Francisco, June 4, 1915. X, 13 : 303. 

(April 1, 1915.) (With Carlo A. Sperati.) 
Letter to the Union Committee. XI, 42: 980. (October 19, 

1916.) (With LB. Torrison.) 
Letter to the Union Committee. (Reprinted from October 19. 

1916.) XII, 2: 23—24. (January 11, 1917.) (With I. B. 

Torrison. ) 

4. LUTHERAN CHURCH HERALD. 
Luther College. I, 6: 111, 127, 143, 159, 175, 190, 207. (August 

10, 1917.) 
Military Training at Luther College. (S. A. T. C.) II, 36: 561 

—562. (September 6, 1918.) 
Luther College. II, 36: 572. (September 6, 1918.) 
Luther College. II, 37: 592, 608. (September 13, 1918.) 
Luther College. Ill, 30: 480, 496, 512, 528, 544, 560, 576, 592, 

608, 624, 640, 656. (July 29, 1919.) 
Luther College Library. IV, 7: 98. (February 17, 1920.) 
Luther College. IV, 34: 704. (August 24, 1920.) 

5. SYNODALBERETNING. 
Uttrsedelse av synodalkonferensen. 0stlige distrikt 1883, p. 36. 
Norway Grove saken. 0stlige distrikt, 1883, pp. 87—88. 
Kaldet. 0stlige distrikt, 1885, pp. 31, 50—52, 59. 
I anledning av formandssaken : Minoritetsindstilling. 0stlige 

distrikt, 1885, pp. 85—86, 87, 90—94, 101—102, 104—109, 

109. (Med C. L. B0rresen.) 
Forslag angaaende lsereforhandlinger. 0stlige distrikt, 1886, 

p. 44. 
I anledning av fEellesformandens indberetning. 0stlige distrikt. 

1886, pp. 62—63. 
0stre Koshkonong menighets representation : Minoritetsind- 
stilling. 0stlige distrikt, 1886, pp. 71, 72—73. 
Indstilling fra komiteen angaaende Norway Grove saken. 0st- 

lige distrikt, 1886, p. 94. 
Indstilling angaaende kirkeprocesser. 0stlige distrikt, 1886, 

p. 99. 
Forhandlinger angaaende seminariet i Northfield. 1887, pp. 

88—89, 104, 125. 
Strid om representation : Rock Prairie menighet, Ottertail Co., 

Minn. 1887, p. 128. 
Indstilling fra komiteen angaaende synodens pengesaker. 0st- 

lige distrikt, 18S9, pp. 36—37. (Med A. K. Sagen.) 
Church Extension Fund. Iowa distrikt, 1892, pp. 25—26. (Med 

A. Bredesen, I. B. Torrison.) 0stlige distrikt, 1892, pp. 

89—90. 
Avslag av valg til vice-formand. 1893, p. 74. 
Fra den staaende finanskomite. 1893, p. 77. (Med M. Borge.) 
Syndernes frelse i henhold til Ef. 2, 8—10. 0stlige distrikt, 

1894, pp. 30, 36—38, 45. 



244 Christian Keyser Preus 

Missionssind, 0stlige district, 1895, p. 49. 

Naademidlenes bruk. 0stlige distrikt, pp. 21—22, 24, 31—32. 

Gjenopbyggelse av Luther Seminar. 0stlige distrikt, 1898, p. 

60. (Med J. Nordby.) 
Indberetning til synoden fra prsesidenten for Luther College. 

1903, pp. 8—12. 

Indberetning fra prsesidenten for Luther College. Anden del, 

1904, pp. 9—15. 

Indberetning fra prsesidenten for Luther College. Anden del, 

1905, pp. 6—11. 

Den kristelige barneopdragelse som menighetsopgave. 0stlige 

distrikt, 1906, pp. 39—41, 46—47. 
Indberetning fra prsesidenten for Luther College. Anden del, 

1906, pp. 6—10. 

Indberetning fra prsesidenten for Luther College. Anden del, 

1907, pp. S— 13. 

Indberetning om opf0relsen av Luther College Dormitory. An- 
den del, 1907, pp. 13—17. 

Skolepenge ved Luther College. 1908, p. 64. (Med Joh. Ylvis- 
aker. ) 

Indberetning fra prsesidenten for Luther College. Anden del, 

1908, pp. 7—17. 

Indberetning fra prsesidenten for Luther College. Anden del, 

1909, pp. 9—14. 

Indberetning fra prsesidenten for Luther College. Anden del, 

1910, pp. 6—11. 

Indberetning fra prsesidenten for Luther College. Anden del, 

1911, pp. 6—11. 

Lignelsen om de betrodde talenter anvendt paa os og vort kir- 

kelige arbeide. Iowa distrikt, 1912, pp. 59 — 60. 
Endowmentfondet. Iowa distrikt, 1912, pp. 81—82. 
Foreningssaken. Iowa distrikt, 1912, pp. 100—102, 116—117. 
Indberetning fra prsesidenten for Luther College. Anden del, 

1912, pp. 7—14. 
Foreningssaken. 1913, pp. 83 — 84. 

Indberetning fra prsesidenten for Luther College. 1913, pp. 

181—187. 
Foreningssaken. 1914, pp. 93 — 94. 
Indberetning fra prsesidenten for Luther College. 1914, pp. 

209—216. 
Rapport angaaende Luther College. 1914, pp. 216 — 218. 
Indberetning fra prsesidenten for Luther College. 1915, pp. 

128—133. 
Den lutherske kirkes opgave i dette land og hvorledes den 

10ses. 1915, pp. 47—48. 
Indberetning fra prsesidenten for Luther College. 1915, pp. 

128—133. 
Foreningssaken. 1916, pp. 54, 89—90, 102—103, 108—110. 
Indberetning fra prsesidenten for Luther College. 1916, pp. 

188—193. 



Christian Keyset' Pre us 245 

G. DEN NORSK LUTHERSKE KIRKES AARS- 
BERETNING. 

Iudberetning fra bestyreren for Luther College. 1917, pp. 184 

—192. 
Minoriteten i Den norske synode. Henvendelse fra prof. C. 

K. Preus og past. I. B. Torrison. 1917, pp. 460—462. 
Iudberetning fra Luther College. 1918, pp. 10S— 110. 
Indberetning fra Luther College. 1919, pp. 31—36. 
Indberetning fra Luther College. 1920, pp. 75 — 76. 
Indberetning fra Luther College. 1921, pp. 132—133. 

7. NOGLE BIDRAG TIL RETLEDNING OG 
FORSVAR. 
Til oplysning. Ill, pp. 1 — 3. 

"Mon to kunne gaa tilsammen, om de ikke ere ens nied hver- 
andre?" Ill, 3—17. 

8. RETLEDNING OG FORSVAR. 
Til minoriteten. 1916, 7: 97—103. (lste november 1916.) (Med 

I B. Torrison.) 
Tale av prof. C. K. Preus red reformationsfesten under for- 

eningsm0tet. 1917, 22: 337—341. (15de juni 1917.) 
Prof. C. K. Preus's tale i synoclem0tet 7de juni 1917. 1917, 

23: 354—356. (lste juli 1917.) 

9. COLLEGE CHIPS. 

The Luther Statue. XXVIII, 8: 200—201. (October, 1911.) 

Prof. L. S. Reque Passes Away. XXXIII, 7:299—301. (Oc- 
tober, 1916.) 

The Reserve Officers' Training Corps. XXXVI, 1 : 19—21. 
(January, 1919.) 

Letter from President Preus. XXXVII, 2: 53—56. (February, 
1920.) 

Professor Christen Andreas Naeseth. XXXVIII, 3 : 72 — 74. 
(March, 1921.) 

10. FORSKJELLIGT. 

Oplysninger om Luther College. Evangelisk luthersk folkeka- 

lender, 1903—1917. 
Oplysninger om Luther College. Folkekalenderen, 1918 — 1921. 
Minder fra Spring Prairie prestegaard. Symra, 1906, pp. 18 

—30. 
Luther College Semi-Centennial, 1911. Published by the class 

of 1912, Luther College. "Luther College Tomorrow," by 

Prof. C. K. Preus, pp. 43—44. 
Fra Pioneertiden. Utdrag av fru Elisabeth Korens dagbok 

og breve fra femtiaarene. Utgit av en komite. Forord 

av prof. C. K. Preus. 



246 Christian Keyser Preus 

Norgesfrerden. Luther College Concert Band og Chorus Kon- 
certturneen 1914. Utgit av en komite. Forord av prof. 
C. K. Preus. 

Luther College and its Aim. Luther College Bulletin, I, 1 : 
1—2. (January, 1921.) 

The Pioneer. Published in 1920 by the class of 1921 at Luther 
College. "Luther College in the World War," by Prof. 
C. K. Preus, pp. 6—7. 

Svar paa tiltale. Pamflet ved past. O. Turmo, 1916. "Fore- 
ningssakens gang", av prof. C. K. Preus, pp. 35 — 38. 

Tilkeg til "Svar paa tiltale." Pamflet ved past. O. Turmo, 
1916. "En venlig appel til samfundsbr0dre", av prof. C. 
K. Preus, pp. 59—64. 

"Den norske synode. Hilsen til Norwegian-American Auxili- 
ary, Panama-Pacific International Exposition, 1915." Pam- 
flet utgit av prof. C. K. Preus, 1915. 

Protokol over prestekonferensens forhandlinger i Decorah, 
Iowa, fra 22de til 29de oktober 1884. C. K. Preus, sekre- 
tser. (Med andre.) 



II. PR^EKENER 

1. VED DR. V. KORENS BEGRAVELSE 

Den 23de dec. 1910. 

F UTHER College, dets laerere og discipler, 
■*— ' vilde ogsaa gjerne vaere med at bevise den hen- 
sovede prest og formand, dr. V. Koren, den sidste 
aere, bevidne sin deltagelse, laegge blomster paa hans 
grav og si tak for alt han i disse mange aar har 
vaeret for samfundets college. 

Hvor har ikke pastor Koren fra skolens f0rste 
stund baaret den frem i ord, i arbeide og b0n ! Han 
var den som utsaa og sikret for synoden den skj0n- 
ne collegegrund. Ved skolens grundlaeggelse og op- 
f^relse var for ham ingen opofrelse for stor, ingen 
anstrengelse for haard, naar blot maalet i hine van- 
skelige og trange tider kunde naaes. Intet syntes 
ham for godt for Luther College. Det var Her- 
rens gjerning som der dreves, og hvad der traengtes 
for at drive den, burde "straks fremsendes". At 
styrke og utstyre skolen paa bedste maate var hans 
idelige bestraebelse. Derfor hadde alt byggear- 
beide, indre saavelsom ydre, i ham en ivrig st0tte. 
Med begeistring gik han med paa den indsamling 
som nu for tiden drives til fordel for colleget. Hvor 
glaedet han sig ikke da det lykkedes ham at faa en 
meget stor gave dertil, den naestst0rste som hittil 
er ydet. 

Dr. Koren har vaeret en foregangsmand i det 



248 Christian Keyser Preus 

norsk-amerikanske folks kulturarbeide, saa det vel 
med sandhet kan sies at ingen har 0vet en st0rre ind- 
flydelse i saa henseende'end han. Han satte altid 
maalet h0it baade for sit eget og andres arbeide. 
Det skulde vaere egte, gedigent, ikke bare ord og 
talemaater. Saaledes vilde han ogsaa at Luther 




FORMAND U. V. KOREN 

College's arbeide skulde vaere. Det skulde vaere 
grundig og aerlig, og gudsfrygt skulde der vaere vis- 
doms begyndelse. Stadig, naar han take for skolens 
unge skare, advarte han mot overfladiskhet og 
"humbug" i skolearbeide som i livsarbeide. Altid 
la han os paa hjerte hvor meget det gjaldt om at 
vaere en kristen gentleman. Han var selv det. Han 
var en aandelig adelsmand. 

Hvor mangen Luther College discipel mindes 
ikke med mig hvad det bet0d for os i skoledagene 
naar han i sine opmuntringer og tilrettevisninger 



Christian Keyser Preus 249 

viste at han saa vel forstod vore sorger og glaeder, 
og altid gav os et ord der var vaerd at taenke paa. 
Hvilken st0tte har han ikke ydet skolen i dens kri- 
tiske stunder! u Vi synes det er noget stort naar vi 
kan ha Koren med os," erindrer jeg en laerer si for 
en del aar tilbake. 

Hvor meget kunde ikke her f remdrages ! La 
mig naevne et minde. Det var for mange aar siden. 
Colleget var klaedt i sorg. I collegesalen var vi sam- 
let til begravelse. Ved kisten take han som her lig- 
ger. Hans tekst var: "Mesteren er her og kalder 
ad dig." Teksten, taleren, ordene — alt gjorde et 
uutslettelig indtryk paa os. Mesterens kald hadde 
han selv fulgt ved at gi ham sit hjerte og vie ham sit 
liv, det visste vi. Nu vilde han at Mesterens kald 
skulde f0lges i tro og liv, i hjem og skole og i alle 
livets omskiftelser. Mesterens kald har han nu ved 
Guds naade selv fulgt ind til glaeden hos Gud. 

Luther College's laerere vilde ogsaa iaar kom- 
met herut, vilde bragt dr. Koren sin lyk0nskning til 
hans 84de f0dselsdag igaar. Nu bringer vi en an- 
den, en herligere lyk0nskning, den herligste som kan 
bringes, — nemlig at vor fader i Kristus har ombyt- 
tet striden i verden med freden. 

2. VED DR. LAUR. LARSENS BEGRAVELSE 

Den 5te mars 1915 

1 Mos. 12, 1. 2: "Og Herren hadde sagt til Abram: . . . 
Jeg vil velsigne dig og gifire dit navn stort; og veer velsignelse!" 

Luther College alumni, medlaerere, studenter! 

Vor gamle laerer er vandret bort. For sidste 
gang har college-klokken, som han passet saa vel paa 
for os, ringet for ham; for sidste gang har han faer- 



250 Christian Keyset Preus 

dedes den vei han i saa mange aar har gaat herhit, 
og vi er samlet for at si farvel til hans st0v. La os 
saette over ham og hans livsvirke denne indskrift: 

Velsignet og en velsignelse. 

For det var han. Prof. dr. Laurentius Larsen, 
president emeritus, var en av Gud velsignet mand 
og var en velsignelse for denne skole ! 




PROF. LAUR LARSEN 

Prof. Larsen kom fra et hjem hvor orden og 
tugt hersket. I sin studietid hadde han dygtige lae- 
rere, som meddelte ham gode kundskaper, tidlig 
laerte ham at gudsfrygt er visdoms begyndelse, og 
indgav ham den asrb^dighet for bibelen som Guds 
ord som altid senere lyste frem i hans undervisning 
og vandel. 

Ogsaa han fik pr0ve nybyggerlivets straev og 



Christian Keyser Preus 251 

savn en tid; men da kirkelaerere maatte utdannes, 
kaldte samfundet ham som sin f0rste laerer, og efter 
ordning med Missourisynoden blev han professor 
ved Concordia College og Seminar i St. Louis, et 
ophold som han altid var taknemmelig for. Senere 
kaldtes han til laerer ved Luther College ved dets 
grundlaeggelse i 1861. 

Hvor ofte fortalte han ikke naar vi her var sam- 
let om juletraeet, eller ved m0ter av Luther College 
alumni, om hvor smaat de hadde det den tid col- 
leget var i Halfway Creek prestegaard, og hvor 
forn0iet de dog var. 

Men han file tungere pr0velser. Der var en tid 
megen sygdom i hans familie. Han maatte si far- 
vel til sin ungdoms brud, og flere av hans barn van- 
dret bort, en datter i fremmed land. Han laerte det 
at Gud velsigner ikke blot ved gode dage, men og- 
saa ved de tunge. 

Saa var det igjen en stor velsignelse da du, fru 
Larsen, blev mor i hans hjem og i saa mange aar 
blev ham en trofast st0tte i hans vanskelige stil- 
ling. Vi bringer dig idag en tak for dette. 

Prof. Larsens stilling medf0rte stort ansvar, 
mange bekymringer og stadig arbeide. 

Der er dem tilstede ved hans jordefaerd idag 
som erindrer den dag i 1865, da han f0rte os ind 
i denne bygning som netop da var opf0rt med saa 
megen opofrelse, og ved hvis indvielse dengang der 
var saadan udelt glaede og lovprisning. Der er dem 
tilstede her som erindrer ham da i syttiaarene fl0ien 
opf0rtes. Der er dem som var her under branden 
og collegets gjenopbyggelse i 1889 og 1890. I alt 
det opslitende straev som disse foretagender med- 



252 Christian Keyser Preus 

ftfrte, var han utraettelig. Deii aandsstyrke og den 
tro han besad, den sterke helbred og de gode evner 
Gud hadde git ham, gjorde det mulig for ham at 
staa i det alt, saa gjerningen lykkedes. Vi erindrer 
ham tidlig og sent, ute og inde, i smaat og stort, al- 
tid optat av det som angik skolens fremgang og vort 
vel. Han raadet, veiledet og straffet. 

Det er sandt, han kraevde os til regnskap med 
strenghet; men vi f0lte det alle, enten vi er fra 
seksti-, sytti-, otti- eller nittiaarene, at strengheten 
altid 0vedes med retfaerdighet. Alle saa vil vi gi 
ham det vidnesbyrd at alt var for vort vel. Frit 
kan vi si : han take ikke blot til os om gudsf rygt, 
han viste os den; han talte ikke blot om Aid, han 
viste den ogsaa ; han talte ikke blot om troskap og 
samvittighetsfuldhet, han viste den ogsaa; han for- 
manet os til et kristelig liv, og han levde det selv. 
Og i alt dette maa vi si han var velsignet og en 
velsignelse. 

Meget skjont uttalte han engang, da han hadde 
en del fordums elever om sig: "Jeg har vaeret en 
lykkelig mand. Jeg har visst min pligt og har hat 
lyst til at gj0re den." 

Hvilken velsignet betydning maatte ikke et saa- 
dant eksempel ha, hvilken vegt maatte det ikke gi 
hans ord, hvilken indflydelse 0vet det ikke paa det 
unge sind! 

Dernaest, hvad betydning hadde det ikke for sko- 
len som en holere laereanstalt at en mand med hans 
kundskaper og utdannelse blev sat til at lede den i 
hine nybyggets tider! Hvad bet0d ikke det for 
skolens grundlaeggelse, dens indre ordninger, dens 
kurser og undervisningsplan og en sund utvikling! 



Christian Keyser Preus 253 

Prof. Larsen hadde ikke nogen forkjaerlighet 
for nye ting, hadde det ikke med at hoppe efter 
moden i skolevaesenet. Urokkelig fastholdt han at 
Guds ord skulde danne grundlaget for alt skolear- 
beide, at tjene Guds rike skulde vaere formaalet. 
Undervisningen skulde vaere grundig. Fagene skul- 
de vaere av den art at de kunde skjaerpe forstanden, 
danne karakteren og avgi grundlag for videre ut- 
dannelse og et velsignet livsvirke. 

Og hvad blev resultatene? Sammen med andre 
laege og laerde fik han her bygget en skole som i be- 
tragtning av omstaendighetene er blit kaldt et stor- 
verk. Dens indflydelse naar saa vidt omkring som 
norsk-amerikanere bor. Velsignelsen den spreder, 
fatter vi neppe. De repraesentanter og alumni som 
har indfundet sig til denne jordefaerd, de mange hil- 
sener som er indl0pet, er noksom vidnesbyrd derom. 

Prof. Larsen blev den f^rste skolemand blandt 
os. Hvilken indflydelse fik ikke han under Guds 
naade 0ve i retning av at sprede sand oplysning 
gjennem prester, gjennem laerere, gjennem saa man- 
ge i andre livsstillinger ! Han er de norsk-ameri- 
kanske skolers far. 

Det er sandt, det er vanskelig at tale ved en lei- 
lighet som denne, hvor man erkjender at den av- 
d0de har utrettet meget godt, og man gjerne vil 
mindes det med tak. Vi kan let komme til at rose 
mere end passende er, naar man husker paa at ogsaa 
han var en synder. For det er sandt det, ogsaa han 
hadde synd og skr0pelighet. Og ingen var villigere 
til at erkjende det end han selv. Men jeg taenker vi 
alle f0ler at det vi i denne stund hellere b0r mindes, 



254 



Christian Keyset Preus 



det er det hvori vi har syndet mot vor gamle lserer, 
og s0ke naade for det. 

Det han var, det var han av Guds naade. Der- 
for takker Luther College idag Gud for denne tro 




C. K. PREUS OG L. S. REQUE (1869) 



tjener, for det arbeide han her nedla, og som saa 
synlig velsignedes, for de principer som her har 
raadet, og som har git skolen dens plads, for de 
ordninger som her er indf0rt, for det eksempel han 
har git. Velsignet vaere hans minde ! 



Christian Keyser Preus 255 

3. VED PROF. L. S. REQUES BEGRAVELSE 

Den lite august 1916 

Hovedindholdet av prof. Preus's praeken var 
omtrent som f0lger : Guds kjaerlighet er det st0rste 
i livet. Guds kjaerlighet i Jesus Kristus er vor salig- 
hets grund. Uten den er vi fortapt. Men der er 
mange ting i livet som kan skille os fra Guds kjaer- 
lighet. — Den avd0de hadde laert disse sandheter 
i et kristent hjem og ved en kristen undervisning. 
Han hadde ogsaa efterlevet det han hadde laert saa- 
ledes at ingen av livets erfaringer hadde skilt ham 
fra Guds kjaerlighet, og d0den var kun blit hans 
indgang til Guds kjaerlighet i al evighet. 

I over 50 aar hadde taleren kjendt prof. Reque, 
som skolekamerat, som laerer og som ven. Han var 
en vel utrustet mand. I skoledagene tok han ofte 
ekstraklasser, forat hans fulde tid kunde bli optat 
med arbeide. Han var en av de aeldste skolemaend 
blandt de norske, vor aeldste amerikanskf0dte lae- 
rer. Han var avholdt av studentene fordi han selv 
holdt av dem. Han fors0kte at forstaa de unge, at 
opdage de gode karaktertraek hos enhver av dem, 
men taalte ikke indbildskhet og paatat vaesen hos 
dem. Hans eget eksempel som en kristen "gentle- 
man" hadde en gavnlig indflydelse paa studentene. 
Tak bringes ham idag fra laerere og elever ved col- 
leget. Luther College var ham altid kjaert. Han 
klaget ofte over at han hadde mange skr^peligheter, 
og at han fplte mangel paa energi og driftighet. 
Dersom der var nogen grund for denne klage, saa 
er det ikke urimelig at hans 0iensygdom i St. Louis 



256 



Christian Keyser Preus 



og hans alvorlige sygdoin i 1884 paa grund av sol- 
stik hadde tat bort en del av hans ungdoms mod og 
kraft. Hvor haardt det var for ham i de sidste 




L. S. REQUE OG C. K. PREUS (1915) 

aar at utf0re sit arbeide, var det vist faa som 
skj0nte. Det var dog visselig en velsignelse for 
ham at han fik staa i arbeidet til sin d0d. 



Christian Keyset Preus 257 

Kristendommen var for ham en alvorlig sak. 
Kom tvilen ind paa ham, saa tok han fornuften fan- 
gen og holdt fast ved kristendommens enfold. Guds 
kjaerlighet i Kristus l0ste gaatene. Av vor menig- 
het og vort samfund var han et virksomt medlem. 
Han indehadde mange tillidshverv og var altid til 
stor hjaelp ved den sindighet og ro hvormed han 
saa paa enhver sak. I hjemmet var han den kjaer- 
lige og omsorgsfulde husbond og far. Herren 
hadde git ham en kjaerlig og hengiven hustru. Han 
takket ogsaa Gud for hendes kjaerlige omsorg og 
pleie i de sidste lidelsens aar. Hans sidste timer 
var meget smertefulde, men til slut sa han: "Nu 
blir det lettere", og saa sovnet han ind. 

Taleren sluttet med passende og velvalgte tr0- 
stens ord til de efterlatte, og saerlig til den s0rgende 
hustru. 

4. VED EN GRADUATIONSFEST 

Decorah, Iowa, den 4de juni 1916 

Matt. 25, 29. "Ti, hver den som har, ham skal gives, og 
han skal ha overflod; men den som ikke har, ham skal endog 
det han har, fratages." 

Dyrekj0pte medforl^ste i Kristus ! Naade og 
fred! 

Det er en underlig tekst. Det synes saa imot 
Guds husholdning at den som har, skal faa mere, og 
den som ikke har, skal miste det lille han har, eller 
mener sig at ha. 

Saerlig kan det synes underlig at vaelge saadanne 
ord til tekst for en bakkalaureat-praeken; at I unge 
graduenter likesom skal ha det som det sidste ord 



258 Christian Keyser Preus 

med eder fra dette Guds hus hvor I i disse aar har 
h^rt Guds ord. 

Og dog, vi som har gaat ind og ut disse aar ved 
vor skole og her i kirken med eder, vi vet at livets 
alvor likesom skal begynde for eder, — ja, at de 
dage som nu ligger for eder av samtiden og efter- 
tiden egentlig vil bli regnet for eders liv, — enten 
kort eller langt; og da vil vi gjerne at eders liv 
maatte bli 

Et rikt liv 

Og, hvad det er, det skal I og vi alle s0ke under 
Guds velsignelse at laere av denne tekst. 

Du ser den taler om at faa mere og mere. 

Det er sandt, det er ikke den rigdom der tales 
om som glimrer mest i verden. Det er ikke netop 
penger. Det synes ikke netop at vaere ydre ting 
der naermest taenkes paa. 

Disse ord citeres paa flere steder i det nye testa- 
mente, — Matt. 13, 12; Markus 4, 25; Lukas 8, 18. 

De fleste steder tales der specielt om det man 
faar og har ved at h0re Guds ord. Her i teksten 
gjentages det i forbindelse med talentene og maa 
forstaaes i lys av lignelsen. 

Hvad menes der nu med dette som en har? Der 
tales som sagt om det man faar ved ordet, — aan- 
delige gaver som for eksempel troen, kjaerlighet, 
hellighet, taalmodighet; men hvor der tales om ta- 
lenter kan det anvendes paa hvadsomhelst. 

Og hvad menes med at ha disse ting? Dermed 
kan ikke menes det at man bare engang har faat 
dem, og paa en vis besidder dem. Det er aldrig 
Guds mening med sine gaver at man skal ha dem 
som en d0d skat. Nei, for Gud bringer hver gave 



Christian Keyser Pre us 259 

en opgave. Og jo st0rre gaven, des st0rre opgaven. 
Vi beh0ver jo blot at taenke paa hvad han selv lae- 
rer os i lignelsen om talentene. Hvad var forskjel- 
len mellem den med fern, den med to og den med 
en? De hadde alle noget; alle hadde faat noget. 
Ikke like meget, det er sandt, men alle saa hadde 
de noget. De to fik mere. Den ene fratoges det 
han hadde. Hvorfor? Jo, han hadde det ikke paa 
samme maate som de andre. De brukte det som 
Herren vilde. Han ikke. 

Dermed viser Jesus os at de som brukte ga- 
vene de hadde faat, brukte dem paa ret maate, en- 
ten det var fern eller to talenter, de hadde dem. 
Den som grov det ned, gjemte det, men ikke brukte 
det, han bare indbildte sig han hadde det. 

Altsaa laerer Jesus os at f0rst da eier eller har 
man ret en ting naar den brukes som Gud vil. 
Gj0r man ikke det, saa er det som d0dt. 

Og der er jo god grund for det: Hele vort liv, 
alt vi har, er jo bare til bruk den stund vi er her, 
og bruken er hovedsaken. 

Bruken var hovedsaken med talentene. Den 
som ikke vilde bruke det han hadde, om ham er 
det det heter: "Han skal fratages det han har." — 
Det har intet vaerd, hverken for ham eller for no- 
gen anden. De som bruker det, derimot, de skal 
faa overflod, — mere og mere. 

Du vet det er saa ellers i livet. Enhver vet det. 
Penger formeres ikke ved at ligge paa kistebunden. 

I vet det saa vel, I unge, for eksempel med eders 
legemskraefter. Det er ved bruk og 0velse de ut- 
vikles og 0kes. Ved bruken, 0velse, blir man istand 
til at taale med lethet hvad man aldrig kunde f0r; 
man blir istand til at utrette vanskelige ting. 



260 Christian Keyser Preus 

Likedan med aandsevnene : lar en dem ligge 
ubrukt uten 0velse, hvor litet formaar de at fatte 
eller begripe ting. Men la dem ved bruken 0ves 
med unders0kelse, l0sning av problemer, sprog- 
granskning, hvor utvikles, skjaerpes ikke aandsev- 
nene. Det sandes, "den som har" i bruken, faar 
mere. Den som ikke bruker, fratages det han har. 
Den som driver og drar sig, blir ikke til noget. 
Med ham gaar det stadig ned. 

Ta det nu i aandelige ting; for eksempel virk- 
ningen av Guds ord. Ordet skal jo virke omven- 
delsens vaerdige frugter. Bruker man ordet saa- 
ledes at man i villig lydighet b0ier sig for det, da vil 
frugtene stadig 0kes. Man vil altid faa mere naade 
dertil. 

Troen skal vaere virksom i kjaerlighet. Den skal 
0ve sig i gode gjerninger, i mildhet, taalmodighet, 
haab. Hvor mange har ikke begyndt vel; beflittet 
sig paa at leve som for Guds ansigt; s0kt at gj0re vel, 
fordi Gud vil det; de ber om villighet og kraft. 
Men saa sniker der sig ind verdenskjaerlighet, egen- 
kjaerlighet, gjerrighet eller anden synd. Man shat- 
ter med de gode gjerninger, kjaerligheten blir kold, 
man faar mindre lyst til Guds ord, — til at bede. 
Hvordan gaar det da med troen selv? Kan den 
bevares naar alle livsytringer kvseles av andre ting? 
Langt fra; den vil sygne hen og d0. Det han har, 
vil fratages ham. 

Paa den anden side : La en vasre kommet til 
omvendelse, saa han tror paa Jesus og naaden i hans 
blod, da vil det vaere hans lyst at tjene ham, at 
vaere hans egen, at gj0re hans vilje. Og er det ikke 
sandt: Jo mere en i den tjeneste f0lger Jesus, i 



Christian Keyser Preus 261 

kjaerlighet, i taalmodighet des mere 0kes kjaerlig- 
heten, vokser taalmodigheten, og troen selv blir 
sterkere. "Hvo som har, ham skai gives, og han 
skal ha overflod." 

Er det ikke netop den maate paa hvilken Gud 
har 0vet alle sine? Se hvad Abraham gik igjen- 
nem, hans store proVelse! 

Men hvor 0kedes ikke hans kjaerlighet og tro 
under denne opdragelse. Taenk paa Job, hans store 
lidelser ! Mon han hadde utviklet sig til at bli det 
store taalmodighetens eksempel, dersom han ikke 
var blit saaledes 0vet deri? — Eller Paulus, — al- 
drig mente han sig at ha naadd langt nok. "Jeg 
jager derefter," sier han, "at jeg kan bli fuldkom- 
men, efterdi jeg er grepet av Kristus. Det jeg nu 
lever, lever jeg i Guds s0ns tro." Hvor rikt blir 
ikke et saadant liv! Hvor 0kes ikke troen, kjaer- 
ligheten ! 

Men, vil en si, jeg for min del har en anden for- 
staaelse av livet; jeg ser ikke paa disse ting som no- 
get der gj0r livet rikt. Andre fordrer at der tilveie- 
bringes mere paatagelige ting som bevis paa et rikt 
liv. 

Gi mig penger, sier en; men hvor har du set 
penger gj0re lykkeligj uten der hvor man brukte 
dem som Gud vil? Taenk paa hvad Kristus fortael- 
ler om en rik bonde. Hans lader var fyldt til over- 
flod. Nu vilde han til at nyte livet. Saa kom d0- 
den. Han staar der som billede paa alle tiders 
daare. Man sier nok en er vaerd saa og saa meget; 
men hvor meget er en vaerd naar han taper sin sjael? 
Kan vi glemme den rike mands skjaebne, Judas's ende- 

Hgt? 

Gi mig aere, sier en anden. Det gj0r livet rikt! 



262 Christian Keyser Preus 

Er jeg anset, har jeg indflydelse, det tilfredsstiller. 
Er du sikker paa det tilfredsstiller? Der kommer 
ting paatvert, miskjendelse. F0r du vet av det, har 
du aabenbaret hjertets svakhet — aergjerrighet, og 
saa er det forbi. Eller misundelse bringer malurt 
ind i tilfredsheten. 

Gi mig begavelse, sier en. Og hvor let vil ikke 
en der beskjaeftiger sig med studiene, mene at det 
skal klare alt. Dersom en bare var en skarp taen- 
ker eller et geni, da — da skulde alt vaere godt. 

Viser historien det? Har ikke mange taenkere 
vaeret ulykkelige mennesker? De har gjort tanken 
til sin Gud og taenkt sig bort fra saligheten. 

Hvor mangt et geni som taler eller skribent er 
ikke blit en ulykke for sit land og folk, — har ikke 
forgiftet hjertene, ber0vet dem troen og gjort livet 
fattig istedetfor rikt. 

Gi mig gode dage, sier en anden, — et eget 
hjem, et sorgfrit utkomme. Da er man uavhaengig. 
Da kan man nyte livet i lange drag, da er livet rikt! 

Men saa kommer synden ind. Ukjaerlighet gj0r 
samlivet bittert. Man taler ikke til hinanden. En 
synd leder til en anden. Man 0nsker sig ved ver- 
dens ende. Er det et rikt liv? 

Naar saa d0den banker paa dit hjem, tar bort 
det kjsereste du har kanske; — f0ler du dig da rik? 

Er det ikke da sandt som teksten sier, at det 
fratages en det en har, — det en har agtet for 
sin skat, sit gode? Det er ingenting; det kan ikke 
opveie tomheten, sorgen, n0den der kommer. Da 
fratages det han har. 

Nei, det er nok ikke nok til rikt liv noget av 
dette. Der maa komme noget der gj0r livet rikt 
trods jordisk rigdoms tomhet, trods syndens mprke, 



Christian Keyset Preus 263 

trods n0d og sorg i hjemmet. Der maa varre noget 
der gj0r rik selv om man ingen formue har, eller 
om en mister alt guld og s0lv; der maa vaere noget 
som gj0r rik i sorg og n0d, naar man ellers f0ler 
sig fa^tig paa alt. 

Der er kun en ting, og det er det som Jesus sig- 
ter til naar han i forbindelse med dette ord sier: 
"Hvo som har 0ren h0re," — h0r Guds ord. H0r 
det ord, det navn for hvilket alle knaer skal b0ie 
sig, i hvilket alle velsignes. H0r det ord som for- 
taeller dig om den kostelige perle der gav en mand 
vederlag for al hans eiendom forresten, — ordet 
som viser dig hvad der gir laegedom for synden. 
Deri er der laegedom for alt. "Han som har git 
os sin s0n, skulde han ikke gi os alle ting med ham." 

Og den som tror ham — er rik. For at for- 
staa dette b0r man merke sig Paulus's uttalelser. 
Han klager over synd og n0d og ufuldkommenhet, 
ja, sier han, "det onde jeg ikke vil, det gj0r jeg." 
Og dog kan han utbryte, "Gud vaere tak som gir 
seier." "Jeg formaar alt i Kristus som gj0r mig 
sterk." 

Kristus gj0r sterk. Der har du forklaringen. 
Kristus styrker troen, — han er jo i troen. Han 
styrker kjaerligheten, ydmygheten, taalmodigheten, 
haabet. Da — da faar man et andet syn paa li- 
vet. Da faar man en anden kraft til livet. 

Da taenker en som saa : Gud har git mig alt 
jeg er og har. Efter hans vilje maa jeg bruke disse 
gaver. 

Gud har git mig sin s0n; han blev fattig for at 
gj0re mig rik. Han tjente for mig; skulde ikke jeg 
tjene ham som hans egen? 



264 Christian Keyser Preus 

Ikke sandt, dette lyser ind i m0rke hjerter og 
hjem. Dette gir maal for livet. 

Da blir det ikke det som avgj0r om livet er rikt 
eller ei, hvem der har stort geni og begavelse, men 
om man bruker begavelsen efter Guds vilje. Da 
avgj0r ikke det at livet er rikt, om man har mange 
penger, men om man glaeder sig deri at man bru- 
ker dem som Gud vil. 

Da avgj0r ikke det at livet er rikt, at man er 
istand til at utrette meget i ydre ting, men om man 
gj0r alt til Guds aere, om man spreder lys og glae- 
de til andre i Jesu navn. 

Da avgj0r ikke det at livet er rikt, om man har 
hus og hjem og kjaere, men om alle har et i sinde, 

— alle henter lys og kraft fra det h0ie, — om alle 
0ser av den rette livsens kilde, — om alle samles 
om det samme haab. 

Da ser man ikke lasnger et rikt liv i gode dage, 
men erkjender at ingen dage er gode uten Gud er 
med. Men med ham, under hans velsignelse er 
alle tider gode. 

Da vil du, om rigdom eller fattigdom, ber0m- 
melse eller ringhet blir din lod, vite av erfaring at 
et liv med Gud er et rikt liv. 

Den kvinde som salvet Jesus, hvor rik var ikke 
hun! Den kvinde som blot hadde en skjerv at gi, 
hendes minde lever og velsignes. 

Herodes derimot, og Pilatus, — de hadde magt, 
anseelse, rigdom. Men hvilket endeligt fik de ikke, 

— hvilket ef termasle ! De f oragtes av alle. 

Aar kommer, og aar gaar. Liv begynder, og 
liv ender. Dit liv, — du som staar midt i det, — 
du som snart er faerdig med det, — du som skal 
traede ut i det, — husk: det er alt, — alt hvad det 



Christian Keyset Preus 265 

er og har, laan fra Gud. Du har det mens du bru- 
ker det, ikke laenger. Du er rik naar du bruker det 
med troskap efter Guds vilje og til hans aere. 

At dette ikke er let for en graduent fra Luther 
College, det er selvsagt. Den som har faat saa 
meget, saa rik anledning, vil nok ofte finde det van- 
skelig saaledes at bruke det. 

Husk: dit liv, hvem du er, har en mening. Gud 
gir dig din mission at utf0re i stat, i kirke, i hjem. 
Kanske du kan naa h0it, saa du synes stor efter 
folks mening; er det kun efter folks mening og ikke 
efter Guds mening, — ikke efter hans vilje, — ikke 
under hans velsignelse, saa er det ikke desto mindre 
tomt. Da fratages dig det du har. 

Nytter du derimot de gaver Gud gav dig, din 
undervisning du idag i hjertet takker din Alma 
Mater, din mor for, den utdannelse dine foraeldre 
hjalp dig til, — nytter og bruker du alt som Gud 
vil, da — hvordan din lod og lykke f orresten maatte 
bli, — du vil leve ham som elsker dig, og bli andre 
til velsignelse. 

Livet ligger for dig med sine anledninger, sine 
opgaver. Sp0rsmaalet vil ofte bli: Hvad skal du 
tragte efter, hvad skal din skat vaere? Fristelser 
vil ofte gj0re fremtiden tvilsom. Lidelser kan 
komme til at gj0re veien tung og trang. 

Du vil dog ha fast haab i alle vanskeligheter, ti 
du vil ha laert at f0lge opfordringen: 

"Befal du dine veie 
og al din hjertesorg, 
til hans trofaste pleie, 
som bor i himlens borg. 
Han som kan stormen binde 
og bryte bolgen blaa, 
han kan og veien finde, 
hvorpaa din fot kan gaa." 



266 Christian Keyser Preus 

Du vil ha lys i d0dens m0rke. 

Du vil finde at du altid faar mere. 

Du vil naa frem til det som er maalet for hvert 
liv, der ikke forspildes, — leve med Gud her og 
herefter i evighet. 

Det, — det er et rikt liv. 

Gud gi eder, som nu graduerer fra vor skole, 
og os alle naade til at f0re et saadant rikt liv. 
Amen! 

5. VED LUTHER COLLEGES FEMTI- 
AARSFEST 

14de oktober 1911 
B0N 

"Min sjasl ! lov Herren, og alt det inden i mig 
er, love hans hellige navn ! Min sjael! lov Herren, 
og glem ikke alle hans velgjerninger !" Mange har 
disse velgjerninger mot os vaeret. Saa vel har du 
f0rt os. Vi takker og priser dit navn. Dit ord 
om frelse for syndere har du skjaenket os. Derved 
har du samlet det norske indflytterfolk til din kirke 
og git dem naade til at bevare det som sin herligste 
arv. Du gav dem tro og visdom og vilje til at 
bygge Zions mure fra nyt av t dette sit nye hj em- 
land. I vanskelige tider lot du det lykkes for dem 
at reise dette laerdoms saete, hvor dit navn skulde 
aeres, hvorved dit rike skulde utbredes. Du, herre 
Jesus, vasrdigedes at gaa ind under skolens tak og 
velsignet gjerningen ved din Aand. Skarer av unge 
mottok her din velsignelse og gik ut herfra, selv 
en velsignelse for kirke og land. Du hegnet om 



Christian Keyset Preus 267 

skolen med v>re menigheters kjaerlighet gjennem 
alle disse aar. Under nidkjaere laereres ledelse har 
de baaret den frem i sine banner, ved sit arbeide, 
og nu kommer de gjennem sine repraesentanter til 
skolens jubelfest baerende gaver som aldrig fo'r. 

Og alt dette gj0r du mot os trods vore synder 
og skro'peligheter. Herre vor Gud! Vi er ringere 
end al den miskundhet du har gjort mot dine tje- 
nere. Men vi takker og priser dig for al denne din 
godhet. Og vi beder dig for Jesu Kristi skyld, 
vaer os naadig og velsign ogsaa fremdeles det ar- 
beide vi her vaerdiges at vaere med i. Hold din 
haand over gjerningen, og la den lykkes vel. Be- 
var os for synd, vrange laerdomme og meninger, og 
alt som kan skade. Gi at gjerningen altid maa vaere 
din gjerning. La din sandhet altid skinne klart og 
lede tanke og tale, og herfra lyse videnom og for 
kommende slegter. Gi skolen fromme og dygtige 
laerere, nidkjaere for din gjerning. Gi at ret mange 
gudfrygtige og begavede unge i kommende dage 
maa s0ke hit, her hente den visdom som varer, — 
gaa ut herfra sterke i tro og kjaerlighet, rustet til 
livets farlige faerd. Gi skolen mange trofaste ven- 
ner der elsker og st0tter den, saa den stedse bedre 
kan gj0re sin gjerning. 

Og saa ber vi dig, la disse dage bli rette glae- 
desdage for os, styrke vor tro. forbinde os til enig 
arbeide for den store gjerning du har samlet os om, 
bli vor skole og vort samfund til velsignelse. Vi 
ber herom i Jesu navn. Amen! 



III. CHAPEL TALKS* 

1. THAT I MAY KNOW HIM 

April 8, 1920 

Lutheran Hymnary, 325 : 2,5. 

Phil. 3: 10. "That I may know Him and the power of His 
resurrection." 

TN this passage Paul is speaking to the Philip- 
* pians. Philippi was the first city in Europe in 
which Paul preached, and the first to have a Con- 
gregation. Here he had converted Lydia and healed 
a girl possessed with an evil spirit. Here he had 
been publicly whipped without a hearing and thrown 
into jail, and here he had preached to the jailer 
and converted also him. The Philippian Congre- 
gation Paul calls u his joy and his crown" (Phil. 
4:1), for it was of all the Congregations men- 
tioned in the New Testament no doubt the most 
faithful in doctrine and zealous in works. 

Paul was now a prisoner at Rome. The Philip- 
pian Church had sent him a contribution for his 
support while in prison (4: 18). When the mes- 
senger returned to Philippi he carried with him this 
Epistle to the Philippians, in which Paul thanks 



*) Reconstructed by O. M. N. from notes taken by him 
when these Talks were given. 



Christian Keyser Pre us 269 

them for their generous gift and good will and 
explains the secret of his own life, a life of joy 
though in prison and want. "For me to live is 
Christ," he says. "I count all things to be loss for 
the excellency of the knowledge of Christ Jesus, my 
Lord" (3:8). There is joy in the fellowship of 
Christians; there is joy in the fellowship of God. 

The secret of Paul's joy was his striving to know 
Christ. Scholars find pleasure in knowledge and 
the attainment of knowledge just as men of wealth 
find pleasure in money and the accumulation of 
riches. Paul was a scholar. He would have been 
considered a man of profound learning in any age 
and among any group of thinkers. He had gone 
to the best schools of his day, and was, as he says 
in this chapter, a Hebrew of Hebrews. This ap- 
plies to scholarship as well as to zeal for the Law. 
But a change had come over him. He was more 
zealous now for the Gospel and the Christian min- 
istry. When he took a stand for Christ he lost his 
rank and leadership among his own people. In 
short, he lost everything. And yet, he did not be- 
moan this loss, because he regarded the excellency 
of the knowledge concerning Christ to be worth 
more. He counted his former treasures — Jewish 
training, worldly knowledge, position, power, 
wealth, and the like but dung, he says, "that he 
might gain Christ and be found in Him, not having 
a righteousness of his own, but having the right- 
eousness which is of God through faith" (4:9). 
Here is this great hero's secret — "that I may know 
Him, and the power of His resurrection, and the 
fellowship of His suffering." "Dear Philippian 



270 Christian Keyser Preus 

friends." he seems to say, "do not worry about me, 
for I am happy in Christ. I have given up all for 
Him, and I long to know Him even better than I 
do, and the power of His resurrection, and the fel- 
lowship of His suffering." 

We, too, need to be reminded of the excellency 
of the knowledge of Jesus Christ. We should have 
Paul's attitude toward Jesus, his longing to know 
Him better and to share with Him in the resurrec- 
tion and even in suffering. There is much sacrifice 
in acquiring it, but there is no knowledge so useful 
as that about Jesus and no pleasure so sweet as in 
finding the Savior in His Word. Men are power- 
ful. Theodosius the Great, on one occasion, at a 
word had a whole city massacred; on another occa- 
sion he freed all the prisoners of his realm. Christ 
is more powerful — He has all power in Heaven and 
on earth. He can create and He can destroy. He 
shall also open every grave. The sea shall give up 
the dead which are in it (Rev. 20: 12). Even Hell 
shall give up the dead on the great Day of Resur- 
rection, so that each man may stand before Christ 
the great Judge of the living and the dead. O, 
that I may know Him, and be found in Him. 

2. PROF. CHRISTEN A. NAESETH 

February 17, 1921 

Lutheran Hymnary, 579. 

Ps. 122: 1. "I was glad when they said unto me'. 'Let us 
go into the house of the Lord.'" 

For some time I have wanted to speak on this 
text, and today a fitting occasion has presented it- 



Christian Keyser Preus 271 

self. Professor Christen Naeseth is dead. He died 
at 2 o'clock this morning. 

Professor Naeseth was a man who was glad 
to go into the house of the Lord. He was always 
found in the house of the Lord at services, if he was 
able. You know that of late years he was very 
feeble, and it was often very difficult for him to 




PROF. C. A. NAESETH 

get to church, yet he would say on a Sunday morn- 
ing, "I must be there ! I want to be there." Here at 
chapel, too, he used to come every day if it was 
in any way possible for him to be up and around. 
He was a devout worshipper in this place of prayer, 
and we shall miss him. 

What was the secret of his piety, the reason 
for this practice of his? We find it expressed by 
David in the words of this text: "I was glad when 



272 Christian Keyser Preus 

they said unto me : 'Let us go into the house of the 
Lord'." His delight was in the Lord, in His Word 
and His ways. He was an honest man, exceedingly 
honest in the minutest detail. He was a dutiful 
man, faithfully trying to serve wherever duty 
pointed the way. Even the last year when, on 
account of failing health, he had been relieved of 
all responsibility at the school, he would come up 
to his old office at the library every day, if possible, 
trying to find something to do. He had always been 
willing to serve, toiling far into the night, at work 
during summer vacations as well as during the 
school terms. His heart rejoiced in "working while 
it was day," as Scripture puts it. This delight in 
being in the house of the Lord and about His 
Father's business, is the secret of his beautiful life 
of service. 

Such an attitude, such a delight in the Lord, 
must show itself in a man's life. A man can not 
long conceal what spirit dwells within him. It 
marked Prof. Naeseth all his days. I remember 
him as a student. He started here at Luther Col- 
lege in 1869 at the age of 20. He was somewhat 
older than his classmates in years, but especially in 
his deportment. He was serious, exacting, true. 
After finishing here he went on to Concordia Semi- 
nary, St. Louis, to study theology; and after com- 
pleting the course there he went to the University 
of Christiania where he did post-graduate work for 
a year. Then, after four years as a country pastor 
in Minnesota, he was called to the professorship at 
Luther. To prepare himself for this position he 



Christian Keyser Preus 273 

attended Cornell and Johns Hopkins Universities 
for two years, and distinguished himself there, as 
elsewhere, by his attention to duty. He was a bril- 
liant, solid student. His professor in Greek at 
Johns Hopkins was surprised at first to find that he 
had to mark Naeseth's examination papers 100 per 
cent. Naeseth did not hold any doctor's degree, for 
it was not the fashion in those days to take it, but 
he was nevertheless a broad and deep scholar, an 
able and inspiring teacher. As pastor he is still, 
after nearly 40 years, remembered for his faithful 
soul care. As professor of English and Christianity 
at Luther from 1884 to 1909, as librarian from 
1887 to 1919, as treasurer of the school and solici- 
tor, he has performed a noble work, which we can 
not estimate too highly. He has been a stone wall 
for Luther and an example of the Christian walk. 

He had a passion for doing good and for helping 
others to be good." Many a time he would ask: 
"What can I do to help such and such a boy to do 
right?" And many a young man remembers him 
with gratitude. Blessed be his memory. 

And now, in closing, let me say: You and I 
also, like David, need the house of the Lord. We 
need also the chapel hours of worship around His 
throne of grace. Let us take to heart these words 
of the Psalmist: "I was glad when they said unto 
me: ( Let us go into the house of the Lord.' " 
Amen. 



274 Christian Keyser Preus 

3. FRIENDSHIP 

May 19, 1921 

Lutheran Hymnary, 488. 

1 Sam. 18:3. "And Jonathan and David made a covenant, 
because he loved him as his own soul." 

This is a line from the story of David and 
Jonathan. It states that David, the shepherd boy, 
and Jonathan, the king's first born, made a covenant 
with each other, because Jonathan loved David as 
his own soul. 

The situation was this : Israel had been in great 
danger. It had been overrun by the Philistines and 
threatened by the giant Goliath. David had, at the 
risk of his own life, gone forth to battle, and had 
slain the giant. The people had praised David in 
songs of triumph and thanksgiving. King Saul had 
resented this praise and, out of envy, had acquired 
a deep hatred toward David and was seeking to take 
his life. Jonathan had recognised in David a man 
after his own heart, noble and true, and loved him. 
He loved him as his own soul. He made a covenant 
with him, a covenant of friendship which was later 
sorely tested, but which both of them kept until 
death parted them. It was tested by the continued 
hostility of the king. During this persecution Da- 
vid remained loyal to the king, although he was 
forced to flee and to remain as an outlaw in the 
wilderness until the king's death. Jonathan, too, 
remained true to his father, although he well un- 
derstood that David was unjustly persecuted. He 
remained true also to David, although he could 
foresee David's future and the downfall of the 
house of Saul. There is no more beautiful and per- 



Christian Keyser Preus 275 

feet story of friendship than that of these two noble 
young men who are here, shortly after the victory 
over Goliath, making this covenant. The whole 
account of their friendship from this first meeting 
until David's pathetic lamentation over the death 
of Jonathan and his kind treatment of Jonathan's 
son, is very touching and worthy of prayerful and 
loving meditation. 

The example of Jonathan and David is an in- 
spiration. We need friends. We ought to establish 
friendships. Especially here at school is the golden 
time to make friends among your teachers and fel- 
low students. And the friendship which you here 
form will no doubt prove to be among the dearest 
and most lasting in all your experience. I would, 
therefore, urge you to try to be friends and to make 
friends while you are here at school. There will 
come days of adversity as in the story of David 
and Jonathan. The wise Solomon has said: "A 
friend loveth at all times, and a brother is born for 
adversity" (Prov. 17:17). And he has said: "Oint- 
ment and perfume rejoice the heart; so doth the 
sweetness of a man's friend by hearty counsel" 
(Prov. 27:9). And Jesus has said: "Greater love 
hath no man than this, that a man lay down his life 
for his friends" (John 15:13). 

Finally, I want to remind you that Jesus Him- 
self is the best Friend. He loved us while we were 
yet enemies and reconciled us to God by His in- 
nocent sufferings and death. He called us His friends. 
"Ye are My friends," He said (John 15 : 15). "No 
longer do I call you servants; for the servant know- 
eth not what his lord doeth; but I have called you 



276 Christian Keyser Preus 

friends, for all things that I heard from My Father 
I have made known to you." He came to you early 
— at Baptism--- and made a covenant with you. He 
renewed it at Confirmation. He stands ready at all 
times to meet you on the terms of this covenant: 
"Come unto Me." While here and throughout your 
days, remain in His friendship. Seek Him and com- 
mune with Him in prayer. 

"What a Friend we have in Jesus, 
All our sins and griefs to bear! 
What a privilege to carry 
Everything to God in prayer. 
Can we find a friend so faithful, 
Who will all our sorrows share? 
Jesus knows our every weakness — 
Take it to the Lord in prayer!" 



IV. LEILIGHETSTALER 

1. TAK FOR ENDOWMENTFONDET 

14de oktober 1911 

DROF. dr. H. G. Stub! Paa Luther College's 
-*• Board of Trustee's vegne mottar jeg herved 
Endowmentfondet og bringer collegets og Board of 
Trustees's tak til alle dem som har ydet dertil store 
og smaa gaver, fra naer og fjern. 

Tak til Hon. James J. Hill, som gav st0tet til 
dette fond ved sit storartede tilbud; tak til Hon. 
L. S. Swenson, som da han mottok tilbudet, file sa- 
ken igang; tak til prof. dr. H. G. Stub, som med 
saa stor dygtighet, Aid og opofrelse, ofte med ube- 
hageligheter og skuffelser, men dog med saa stort 
held har drevet indsamlingsarbeidet! Tak til me- 
nigheter og prester og alle collegets venner, der 
saa redebon og rikelig har fremsendt sine gaver! 
Tak til de gamle menigheter, som var med ved den 
f0rste begyndelse og da tok de tunge tak og saa 
igjen var med at reise colleget anden gang, og som 
nu med saadan offervillighet er med i denne store 
gave, menighetene laengere 0st og i denne egn, De- 
corah og omegn, hvor skolen har saa godt et hjemJ 
Tak til de yngre menigheter laenger vest, i Minne- 
nesota, Nordvestlige og Pacific distrikt! Tak til alle 
som har vaeret med ! 



278 Christian Keyser Preus 

Det er en stor gave. Den betyder meget for 
Luther College. Den f0rer med sig baade ansvar 
og fordele. Ansvar for den rette bestyrelse og be- 
nyttelse av gaven. Fordel i al den st0tte den gir 
skolen i almindelighet. Saerlig gir den anledning til 
at faa flere laererkraefter og bedre utstyr. Den er 
en begyndelse og danner kjernen for flere lignende 
gaver. Men st0rre end alt dette er dog det bevis 
gaven indeholder paa at vort folk, vore menigheter 
omfatter skolen med kjaerlighet og tillid. 

Fremfor alt takker vi idag den gode Gud, der 
saa har aapnet hjertene. Han velsigne gaven, gi vis- 
dom og troskap i forvaltningen, saa at likesom den 
har vaeret git soli Deo gloria, den altid maa an- 
vendes soli Deo gloria ! 

2. TAK FOR LUTHER-ST0TTEN 

15de oktober 1911 

Dr. Ylvisaker ! Forsamlede lutherske kristne ! 
Paa Luther College's og dets fakultets vegne mot- 
tar jeg denne Luther-st0tte med tak til vort sam- 
funds kvinder for den store gave. Luther College 
mottar gaven i samme aand som den er git, og med 
fuld forstaaelse av dens betydning, saaledes som det 
netop saa skj0nt er tolket. 

Vi f0ler hvorledes det skal mane og minde os, 
dette at vort samfunds kvinder skjaenker skolen 
denne gave. Saa mange av dem betror skolen det 
kjaereste de har, sine s0nner. Det minder laereren 
om hans ansvar like overfor de unge, og det minder 
discipelen om dem som sitter hjemme, og som hver 
dag arbeider og beder for ham. 



Christian Keyser Preus 



279 



Vi forstaar hvorledes den herlige Luther-skik- 
kelse skal mane til troskap i skolearbeidet, til tro- 
skap i bekjendelsen. Hvad Luther stod for, skal 




LUTHER-ST0TTEN (1911) 



Luther College staa for. For Luther var skriften 
eneste kilde for tro og liv. For Luther var retfaer- 
dighet av naade ved troen for Kristi skyld den ene- 
ste vei til salighet. For Luther var der ikke nogen 
middelvei, ikke noget kompromis, ikke nogen tale 



280 Christian Keyser Preus 

om at gi kjop naar det gjaldt sandheten. Saa skal 
det ogsaa vaere for Luther College, saa laenge det 
heter Luther College. Dertil velsigne Gud gaven! 



3. EN TALE I VALDRES 

Referat i "Valdres" for 2den juli 1914 

Rektor ved Luther College, professor Preus, 
takket for ordf0rerens venlige ord og for det gilde 
valdrisgjesteb0, man her file anledning til at delta i. 
Vi vilde ikke reise tilbake til Amerika uten at ha 
avlagt Valdres et bes0k. Valdrissene har spillet en 
fremtraedende rolle i kulturarbeidet som i det prak- 
tiske liv i de Forenede Stater. Vi finder fort vaek 
valdrisser i ledende stillinger; de er gjerne dygtige 
talere og dygtige skribenter. De er gjerne med i 
lag og i stevner. De var av de f0rste norske som 
begyndte at organisere kirkesamfund og skoler der- 
over, og naar vi er saapas sterke som vi er i mange 
av statene, er det ikke mindst kirkeorganisatio- 
nene vi har at takke derfor. Der lever nu flere 
valdrisser i Amerika end i selve Valdres og mange 
vil maaske si at det var et tap for Valdres at saa 
mange av dalens s0nner og d0tre er reist derover. 
Vi h0rer ofte den bemerkning at vi utflyttere saa 
let glemmer vort morsmaal og vort gamle faedre- 
land. Ja, selv en Wergeland kunde f aa sig til at si : 
"Hvad vil du i din mors gaard, du som har glemt 
din mors kvaede." Aa nei, vi glemmer ikke vor mors 
kvaede og Norge. Det er ikke sagt at Norge taper 
noget paa denne utvandring. Det skal vaere utvan- 
dret 700,000 nordmaend til de Forenede Stater. 



Christian Keyser Preus 281 

Disse danner en magt i det store samfund. I Nord 
Dakota skal det allerede vaere 10,000 norske far- 
mere og man har regnet ut at den norske farmer i 
Minnesota repraesenterer en vaerdi av 660 millioner 
dollars, dobbelt saa meget som hele Norges stats- 
gjaeld. 

Mange som kom fra et fattig hjem i Norge, 
hvor de ikke hadde utsigter til at slaa sig frem, 
er kommet godt paa vei i det nye faedreland. Den 
arv de tok med sig, en god helse, arbeidshug og 
arbeidsdug, var netop det som traengtes for at ta fat 
og trygge ens fremtid. Man skal lete efter sidestyk- 
ke til en slik kulturutvikling og en slik 0konomisk 
fremgang som hos det utflyttede Norge. 

Fra historien kjender vi til at nordmaend for 
1000 aar siden 0vet kulturel indflydelse i andre 
land — f. eks. i Irland, i Skotland, i Frankrike og 
i Rusland, ja helt ned til Konstantinopel — nord- 
maendene var da et utfaerdsfolk som hadde laert me- 
get paa sine reiser, og som kunde omplante sin laer- 
dom paa fremmed grund. 

Man kan laere meget av Norge ogsaa i vore 
dage. Utlaendinger vil ha godt av at studere den 
norske kultur. 

Men nordmaend kan ogsaa laere meget av andre 
land, ogsaa av Amerika. Vi har bl. a. ikke saa gode 
jernbanevogner i Amerika som man har her. Men 
saa har vi til gjengjaeld laert os til at arbeide med 
et raskere tempo derover. Jeg saa idag en mand 
som stod og blandet cement. Jeg sa til en av vore 
gutter: Var Helge 0ylo her, saa blandet han ce- 
menten tredobbelt saa fort. Helge 0ylo er valdris, 
han arbeider ved L. C. og han bad mig hilse Barbro 



282 Christian Keyser Preus 

0ylo og endelig kj0pe ham et s0lvklokkekjede med 
krok i naar jeg kom til Valdres. — Det vil jeg gj0re. 
Dette som en liten parentes. 

Vi vet at Norge er raed Rusland, og vi vet til- 
like at det maa bli en eller anden stormagt som maa 
hjaelpe Norge om faren skulde true. Hvem var naer- 
mere til at hjaelpe end de Forenede Stater? 

De mange nordmaend derover vilde nok i et slikt 
kniptak vite at gj0re sig gjaeldende. Norge vil nok 
ikke tape paa at saa mange er utvandret. 

Turen opover Valdres idag var festlig. 

Det er noget av den vakreste natur vi har set 
paa vor tur. Vi har en prest derover, han er vos- 
sing og heter Reque, og han skryter altid over at 
Voss er verdens vakreste sted. Han er gift med en 
datter av pastor Nils Brandt fra V. Slidre, og hun 
liker som rimelig kan vaere ikke mandens skryt. 
De traetter ofte om enten Valdres eller Voss er ver- 
dens vakreste sted. Nu kommer vi netop fra Voss 
til Valdres og jeg maa si jeg holder med fru Reque ! 

Professoren endte sin tale med en skaal (i lands- 
0l og brus) for Valdres, adressert til hr. Svennaes. 



4. EN TALE VED REFORMATIONS- 
FESTEN I ST. PAUL 

Den lOde juni 1917 

Kjaere festforsamlede kristne! 

Naade og fred i Jesu navn! 

Det er alvorlige tider, tunge tider, vi lever i. 
Folk staar mot folk. Millioner m0tes i kamp paa 



Christian Keyser Preus 283 

liv og d0d. Andre millioner staar faerdige til at 
fylde de faldnes raekker. Der er vaabengny over 
hele verden. 

Og Guds folk staar og ser op og sp0r: Kjaere 
Herre Gud, hvad betyr det alt? Hvad er meningen 
med det alt? 

Vi vet ikke Guds mening med alt; men det vet 
vi, naar maalet er fuldt, saa kommer straffen, naar 
synder fylder alle forhold, saa slaar Herrens time. 
Og vi vet ogsaa det: naar hans time slaar, saa sker 
store ting. 

Saa var det da folkenes fordaervelse bragte synd- 
floden over verden. Saa var det da straffen kom 
over iEgypten, og Israel utfriedes av firehundred- 
aarig traeldom. Saa var det da de store verdens- 
riker gik i grus. Saa var det ogsaa da Guds time 
slog i 1517, iaar for fire hundrede aar siden. Maa- 
let var fuldt. 

Aarhundrede efter aarhundrede hadde verdslig- 
het, vantro og fordaervelse tiltat i kirken, og hvor- 
for? Fordi kirken, som skulde vaere staden paa 
bjerget og lyse, laa i mo'rke, sandheten var fordunk- 
let, gjemt og glemt. Bibelen var en lukket bok. 
Isteden for dens ord satte man tradition og men- 
neskebud. 

Skriften sier: "En er eders mester, Kristus"; 
men paven i Rom vilde vaere mester, kaldte sig Kri- 
sti stedfortraeder paa jorden og f0rte et hersker- 
vaelde og aandstyranni i stat og kirke som ikke finder 
sin like i historien. 

Skriften sier: "Der er en midler mellem Gud 
og menneskene, det menneske Jesus Kristus. " Pa- 
vekirken viste det arme folk hen til mange midlere, 
jomfru Maria og en haer av helgener. 



284 Christian Keyser Preus 

Skriften sier at vi dyrker Gud forgjaeves med 
menneskebud. Romerkirken var fuld av menneske- 
bud, der laa som aak paa folkets nakke. 

Ja, hvad mere er, skriften sier: "Et menneske 
blir retfaerdiggjort ved troen uten lovens gjernin- 
ger." Rom laerte at gjerninger, og saerlig de gjer- 
ninger kirken kraevde, kunde fortjene retfaerdighet, 
nemlig valf arter, helgendyrkelse, munkel0fter og lig- 
nende. Likeledes at dette liv kunde bli saa fuldkom- 
ment at man derved kunde vinde en skat, en fortje- 
neste st0rre end man selv traengte for at komme ind 
i himmelen. Og denne skat, dette overskud av ret- 
faerdighet kunde kirken bestyre, utdele, ja saelge, saa 
andre derved kunde faa naade. 

Millioner vandret om i dette m0rke. Og naar 
nogen aengstedes for lovens krav og f0lte sin synd, 
saa file han den veiledning at han maatte leve mere 
fuldkommen, maatte naa frem til at fornegte sig 
selv og fyldes av kjaerlighet til Gud, og dette kunde 
han, blot han vilde. Ved egen kraft, ved egen an- 
strengelse, fasten, beden, pinsel og selvfornegtelse 
kunde han selv gj0re sig villig til at elske Gud. 

Hvad var f0lgen? For tusener s0vn, bedrag og 
d0d; for andre fortvilelse og hat mot den Gud som 
kraevde det den 0mme samvittighet fandt den ikke 
formaadde at yde. 

Hvor var her hjaelp? Tusener saa at hjaelp 

traengtes. Mange s0kte at skaffe den, tre kirkefor- 

samlinger sammenkaldtes i den hensigt. Kirken var 

syk paa hode og lemmer. 

* * * 

Der gaar et tog gjennem alle tidsaldre, samlet 
fra forskjellige folk, i forskjellige lande, ukjendt av 



Christian Keyset Preus 285 

verden, men kjendt av Gud; uten vaabenmagt og 
dog som den sterkeste stridshaer; vel i traengsel og 
under foragt, men med lo'fte fra deres Herre: u Se, 
jeg er med eder." Det er de troendes forsamling, 
Guds barn, hvilket land og hvilket folk de end til- 
h0rer. 

Saaledes ogsaa i paved^mmets m^rkeste tider. 
De hadde jo de tre troesartikler, sandheten til sa- 
lighet, omend gjemt under meget hoi og straa. 

I Augustiner-klosteret i Erfurt i Tyskland sat 
der i begyndelsen av det sekstende aarhundrede en 
munk der skulde f aa plads i dette tog. Han skulde 
som Moses f0re Guds folk ut av traeldom. I hans 
celle var det koldt, i hans hjerte var det m^rkt. Han 
hadde ikke fred, han var fortvilelse naer. Bitterhet 
og hat til Gud vilde gripe hans hjerte. Ikke fordi 
han maatte utf0re "aeselsarbeider" i klosteret, ikke 
fordi han negtet at underkaste sig klosterlivets reg- 
ler, ikke fordi hans livskraft var 0dt og hans nerve- 
system rystet av selvpinsler, men ene og alene fordi 
hans sjael skrek efter fred og ikke kunde finde den. 

Det var Morten Luther, en bjergmands s0n, 
f0dt i Eisleben i Saksen 1483. Som skolegut i Mag- 
deburg blev han ved at se en fornem person som 
tiggermunk rystet i sit inderste. Var det s a a van- 
skelig at komme i himmelen? Hvordan skulde da 
han faa en frelst sjael? Dette sp0rsmaal fulgte ham 
da han senere sang for folks d0rer i Eisenach, fulgte 
ham ind i fru Cottas hjem, hvor han n0t saa meget 
godt; dette fulgte ham hvor han sat paa skolebaen- 
ken under Trebonius, dette fulgte ham ind i Erfurt- 
universitetets sale, det gjorde ham til en alvorlig 
kamerat ogsaa da naar han spillet eller sang for 



286 Christian Keyser Preus 

sine venner. Det overvaeldet ham da han ved en 
vens d0d og et lynnedslag, hvor hans eget liv var 
i fare, ropte : "Hjaelp, St. Anna, jeg vil bli munk." 
Den samme nat tok han avsked fra sine venner og 
banket paa Augustiner-klosterets port, alt for at 
finde fred for sin sjael. 

Fandt han den ? Ikke ved klosterregler, ikke ved 
den mest samvittighetsfulde opfyldelse av pligten. 
Han hadde fundet en bibel. Han laeser og laeser. 
Rom. 1,17 fortaeller ham om "Guds retfaerdighet" 
og at den "retfaerdige av troen skal leve." Taake 
og fordom holdt ham fangen. Dag efter dag vrir 
han sig om som en orm i st0vet ved tanken paa 
Guds retfaerdighet, der jo maatte ford^mme ham. 

Laerde maend der har skrevet om Luther vil 
gjerne faa det til at der var noget abnormt ved 
hans angst i denne tid. Det var for meget at f0le 
synd saa tungt, mener man. Nei, nei, mine venner, 
synden kan ikke foles for tungt saa laenge en proVer 
at baere den alene. Luthers vaakne samvittighet, 
hans ubr^delige sandhetskjaerlighet lot ham ikke ind- 
bilde sig at naar han hadde gjort det bedste han 
kunde, saa kraevde Gud ikke mere. "Guds retfaerdig- 
het", hine ord i romerbrevet hadde for ham en 
glans for hvilken han slog 0iet ned som Israel da 
Moses hadde vaeret hos Gud, indtil en klosterbrors 
ord faldt som kraft til salighet i hans forpinte sjael: 
"Tro dine synders forladelse." 

Fra den dag av gik han fra klarhet til klarhet. 
Det hadde vaeret en haard skole; men det var Guds 
skole. Ved ordet hadde han fundet vei, fundet sine 
synders forladelse i Jesu Kristi tro. Det var det 
som f0rte ham ut av market til lys og liv. Og det 



Christian Keyser Preus 28 7 

var det eneste som kunde gj0re det Gud hadde 
selv f0rt ham denne vei og vilde nu bruke ham til 
den store gjerning at f0re Guds folk ut av traeldom, 
reformere sin kirke. 

Luther selv ante ikke hvad Gud hadde i sinde. 
Han taenkte ikke at han skulde komme til at staa 
Rom imot. Men jo dypere han erkjendte sandheten, 
des mere frigjorde sandheten ham fra paved0m- 
mets baand og fordomme. Og den 0mme samvit- 
tighet, den troskap mot sandheten, som aldrig hadde 
git ham fred utenfor ordet, men skaansell0st d0mt 
l0gn og synd hos ham selv blev nu brukt av Gud til 
uten skaansel at d0mme l0gn og synd i den kirke 
han hittil hadde tjent i aerb0dighet og med troskap. 

Da derfor folk, hvis sjaeles0rger han var, av- 
viste hans formaning naar de hadde syndet, ved at 
vise ham avladsbrev, rystedes og harmedes han i 
sin inderste sjael. Det som hadde kostet Guds s0ns 
blod, det som han f0rst gjennem botens helvedangst 
ved Guds uutsigelige naade hadde fundet frem til, 
det skulde krasmmes ut for lumpne skillinger ! 

Da kom de 95 teser. Og saa kom det ene of- 
fentlige vidnesbyrd efter det andet. Og da han til 
tak fik pavens banbulle fra Rom, braendte han den 
og braendte dermed alle broer der f0rte til Rom. 
Fra nu av lyder hans vidnesbyrd stedse tydeligere. 
Med en djervhet og et troesmod som bragte ver- 
den til at studse, svang han ordets sverd. Ordets 
sandhet gik sin seiersgang gjennem kristenheten. I 
by og bygd l0d hans navn, hans Sanger, hans ord, 
Guds ord. 

Bekjendt er Bellarmins, reformationens bitre 
motstanders, ord om hvorledes reformationen grep 
om sig i alle land. 



288 Christian Keyser Preus 

Der har vaeret git mange forklaringer og 10s- 
ninger paa det sp0rsmaal hvorledes Luther kunde 
faa iverksat reformationen. Man peker paa de hel- 
dige tidsomstaendigheter, uroen blandt folkene, gjae- 
ringen i tiden, de nye opdagelser og opfindelser, vi- 
denskapernes gjenf^delse og andre kulturelle fore- 
teelser — og det er sandt, i Guds haand skapte alt 
dette hvad vi kan kalde tidens fylde for refor- 
mationen; men ingen videnskap, kunst eller opda- 
gelse kunde frembragt reformationen, fordi ingen 
av disse kunde bringe den hjaelp som folkene sukket 
efter, ingen av dem besvaret det sp0rsmaal: "hvor- 
ledes faar en synder fred, hvorledes kan han bli sa- 
lig." Kun Guds ord kunde gi svar, kun i Kristus 
var der hjaelp. Og dette svar, denne hjaelp var d'et 
Luther bragte, og den bragte reformationen. 

Hvor h0it Luther satte ordet, er klart av hans 
utsagn: "Et Guds ord er mig mere vaerd end him- 
mel og jord." Og dette viste han i gjerningen. Da 
reformationsarbeidet truedes og der forestod split- 
telse i den protestantiske leir, da det gjaldt om at 
avverge den, da vennene presset paa ham, og hans 
motstander Zwingli b0d ham broderhaand, avviste 
Luther denne. Det lille ord a er" i indstiftelsesor- 
dene var ham mere vaerd end Zwinglis venskap og al 
ydre fordel. Og naar det land hvor reformationens 
vugge stod, idag bl0der, saa er visselig en grund der- 
til dette at kirken tok imot den broderhaand Luther 
avviste og dermed fornegtet den sandhet han be- 
kjendte. 

Sandheten vidnet han om, den kjaempet han for, 
den gav ham kraft i Worms, da han stod for keiser 
og kardinaler, den var det han sang om i reforma- 



Christian Keyser Preus 



289 



tionens seiershymne, ved den alene var det han sei- 
ret. Gud gi os at seire ved den ! 

"Og ordet skal de lade staa, 
og dertil utak have; 
ti Gud vil selv frem med os gaa 
alt med sin aand og gave." 




STADSKIRKEN I WITTENBERG (1914) 



V. L^EREFORHANDLINGER 

1. NAADEMIDLENES BRUK 

^[AAR der tales om at Gud gjennem naadens mid* 
^ ^ ler gir os sin naade, da gjaelder det altsaa at 
man bruker disse midler saa man kan motta naade. 
Men visste mennesket det, saaledes som Jesus sier 
til den samaritanske kvinde, saa vilde de bruke 
dem. 

Der er tre som vidner paa jorden: ordet, van- 
det og blodet. 

Gjennem naademidlene vidner Gud for os. Kun 
den som tror dette vidnesbyrd, har nytte derav. 
Den som ikke tror dette vidnesbyrd, har gjort Gud 
til en l^gner. "Og dette er vidnesbyrdet at Gud 
har git os sin S0n." "Den som har S0nnen har 
livet." Dette har vi ogsaa uttrykt i en av vore 
salmer : 

"Guds rikes evangelium 
er s0dt som honningkake; 
naar det kun faar i hjertet rum, 
at man det ret kan smake, 
da er det sjaslens himmelmad, 
gj0r hjertet let og mast og glad 
og smukt i Jesu 0ine." 

Evangeliet er det som bringer menneskene syn- 
dernes forladelse. 

For katolikkene er "opus operatum" nok. Den 



Christian Keyser Preus 291 

gjorte gjerning er nok for dem, enten man tror eller 
ikke\ Vi laerer: Guds ord virker paa menneskets 
sjael, saa at den uvillige blir villig; ikke tvinges 
man. Det er likt en medicin; men der er den for- 
skjel at laegen da venter paa virkningen, han kan 
ikke fplge medicinen; men Gud folger med naade- 
midlene. Gud er aldrig l0st fra naademidlenes virk- 
somhet. 

"Tro kun, saa skal du bli salig," sier Jesus til 
Marta. Vi vet ikke hvordan dette gaar til; men 
vi holder os til hvad Gud har sagt. 

En mand kom til en prest og klaget: "Jeg kan 
ikke tro." "Hvem kan du ikke tro?" "J e g kan ikke 
tro Gud." "Kan du ikke tro Gud?" Dette kastet 
lys over saken. Det var aldrig gaat op for ham at 
det var Gud han ikke trodde. Det hjalp ham. 

Jeg skal her minde om historien om Jeroboam 
(1 Kong. 13). Jeroboams haand blev vissen. Pro- 
feten, den Guds mand, helbredet ham. Profeten 
sier at Herren hadde sagt at han ikke skulde aede 
br0d og ikke drikke vand. Saa kom en prof et i lan- 
det og sa, at han skulde aede br0d og drikke vand. 
Denne sa : Jeg er en prof et og en engel har aaben- 
baret det. Men straffen for overtraedelsen av Guds 
ord kom allikevel. Det var Guds ord som han ikke 
satte lid til. 

Der er en fortaelling om en neger som sat paa 
en sten og graat. En matros som skulde hente vand, 
kom forbi. Han gav sig i tale med negeren, som 
fortalte ham hvor han skulde finde vand. Matrosen 
spurte ham ut om hvorfor han graat. Han file det 
svar at han graat over sine synder. Matrosen sa da 
til ham at han fik reise til England for at faa h0re 



292 Christian Keyser Preus 

om den Gud som hadde frelst alle mennesker. Ne- 
geren vilde reise til England, og nu ventet han 'bare 
paa anledning til at komme ombord i et skib som 
skulde dit. Endelig fandt han et saadant skib, og 
han bad om lov til at vaere med. Da han saa endelig 
kom til London, blev han ikke litet skuffet, idet han 
overalt fik h0re ugudelig tale, eder og forbandelser, 
men intet fik h0re om den Gud som hadde frelst 
alle mennesker. Da han spurte efter denne Gud, 
blev han bare utlet. Endelig var der en som for- 
talte ham at han fik gaa til en kirke. Det gjorde 
han; men der fik han h0re en lovpraeken hvori der 
blev mindet menneskene om at det og det skulde de 
gj0re. Dette gjorde ham endnu mere s0rgmodig. 
Nu gik han omkring for sig selv og visste ikke hvad 
han skulde gj0re. Idet han gik over en bro, traf 
han imidlertid et menneske som kunde gi ham svar 
paa hans sp0rsmaal om hvor den Gud som hadde 
frelst alle mennesker, var at finde. Denne mand 
fortalte ham hvor han skulde gaa, og henviste ham 
til et sted hvor evangeliet forkyndtes. Dit gik den 
arme neger. Da tiden for m0tet kom, fik han se 
den mand som han hadde truifet paa broen, komme 
frem og forkynde Kristi evangelium. Dette gav 
ham fred. Den eneste sandhet som kunde tilfreds- 
stille ham, var at Kristus hadde lidt og d0dt for os. 
Der er kraft i den sandhet. (0stlige distrikts sy- 
nodalberetning for 1897, side 24, 31, 32.) 

2. DEN KRISTELIGE BARNEOPDRAGELSE 

Man taler om at der er saa mange farer ved 
de religionsl0se skoler, som om der var skoler hvor 
der ikke er nogensomhelst fare. Men der er farer 



Christian Keyset- Preus 293 

ogsaa i menighetsskoler, akademier, ved Luther 
College. 

Mange bruker dette sidste som argument for 
at der ikke oprettes nogen menighetsskoler; ti, sier 
de, gutter som gaar paa saadanne skoler, de skeier 
ut, de ogsaa. Men nu er saken den at fordi om der 
ex; farer ved skoler som drives if0lge Guds ord^ saa 
er ikke det bevis for at vi ikke skal oprette og st0tte 
dem. Forskjellen er ikke; at ved et slags skoler er 
der farer, men ved andre ikke; men at ved det sidste 
slags skoler motarbeides farene. Man finder ikke 
den skole i hele verden som ikke har farer for ele- 
vene. Alle elever er syndere. Synden og fristelsene 
kommer indenfra dem. Derfor er det Guds ord 
og naademidler maa komme ind som grundlag og 
rettesnor, hvorved og hvorefter farene motarbei- 
des. H0rte forleden en "baccalaureate sermon" ved 
statsuniversitetet i Minnesota. Hovedmangelen var 
at hvorvel Kristus blev naevnt, blev han ikke praekt 
som Gud og frelser. Da jeg talte med en del col- 
lege-gutter som nu studerer ved universitetet, var 
det en stor glaede for mig og en stor tr0st at disse 
gutter visste dette : baade hvad hovedmangelen ved 
denne praeken var, og hvad hovedsaken er i enhver 
praeken. En av dem sa : han taenkte den tid han 
var ved Luther College, at der var meget som burde 
rettes paa, — "men du skulde vaeret her disse tre 
aar ! Der er ingen sammenligning mellem her og 
Luther College hvad tro og kristenaand angaar." 
Siden selve de bedste statsskoler viser stor mangel 
med hensyn til kristendoms aand og tendens, da 
la os ikke glemme at gj0re a lt v i kan for at for- 
bedre statens skoler; men la os takke Gud at vi 



294 Christian Keyset Preus 

har frihet til at bygge skoler, virkelige kristelige 
skoler. Av et medlem av Christian Educational As- 
sociation uttaltes disse ord: "Certainly there is 
danger for the young man to-day, who wants to go 
through college." Guds ord maa han ha som bote- 
middel. 

Da de norske studenter bes0kte os her i Ame- 
rika, hvad hadde vi da at vise som frugt av vor ut- 
vikling hertillands? Vi pekte paa vore kirker, vore 
skoler. Vor st0rste tr0st er at vi har det ene for- 
n0dne til enhver utvikling — Guds ord, kristendom. 

Ofte er det tilfaelde at foraeldrene saetter det som 
sit maal at efterlate sine barn mange penger. En 
ber0mt statsmand her i landet har gjort den erfa- 
ring at saadanne barn virkelig kan kaldes, hver en- 
kelt av dem: the rich man's poor boy. Det er nu 
ganske almindelig at man finder folk som har god 
raad, men er hvad man kalder "land poor." De 
kan ikke gi sine barn en h0iere utdannelse, kan ikke 
gi til skolers oprettelse "fordi", sier de, "vi kan 
ikke ta fra barnene heller." Der er ikke fare for 
at vor ungdom skal bli fattig paa timelig gods; men 
her er den st0rste fare for at ungdommen skal bli 
fattig paa Guds rike. (0stlige distrikts synodalbe- 
retning for 1906, side 46, 47.) 

3. DEN LUTHERSKE KIRKES OPGAVE 
I DETTE LAND 

Aldrig kan vi forstaa den lutherske kirkes op- 
gave og aldrig l0se den dersom vi ikke erkjender 
som hovedsaken i sand lutherdom, som det den lu- 



Christian Keyser Preus 295 

therske kirke fremfor alt staar for, dette at bibelen, 
hele bibelen, er fra Gud, og at det bud den lar vor 
kirke bringe verden, er at en synder retfaerdiggj0res 
alene av naade for Kristi skyld ved troen. 

Hvad var det som gav Luthers reformation frem- 
gang da alle andre fors0k paa at forbedre kirken 
strandet? Det var det at han bragte menneskene 
det eneste budskap der kunde gj0re dem salige, nem- 
lig dette at en synder retfaerdiggj0res ved troen og 
ikke ved gjerninger, og at han bragte dette budskap 
ikke fra synoder, kirkefaedre eller paven, men fra 
Gud. I bibelen hadde han fundet det. Den var fra 
den dag av hans autoritet, og hans eneste autoritet. 

Derfor, hvor vi ser Luther i hans reformations- 
arbeide, saa er det med ordet, ordet; "ordet skal 
de lade staa," "det skal frem med os gaa," "ordet 
vi beholde." Derfor kunde ingen menneskelig magt, 
ikke venners lokken, ikke fienders trusler bringe 
ham til at vike fra Guds ord. Derfor er det ogsaa 
han roper ut i verden at et Guds ord er ham st.0rre 
end himmel og jord. 

Skal den lutherske kirke l0se sin opgave, saa 
maa den staa saadan til Guds ord. Guds ord maa 
vaere den st0rre end himmel og jord. 

Men skal det ske, saa maa den lutherske kirke 
ikke la sit syn kverve av den moderne teologi. Den 
maa ikke lytte til fristerens tale: "Skulde Gud ha 
sagt?" Den maa tro det som "skrevet staar" : "den 
ganske skrift er indbhest av Gud", baade tankene 
og ordene; da kan den komme som sendebud fra Gud 
med det ord: "Saa sier Herren." Saa gjorde Her- 
rens profeter i det gamle testamente. Saa skal hans 
profeter i det nye testamente gj0re. Den praedikant, 



296 Christian Keyser Preus 

den menighet, den kirke, som ikke kan det eller ikke 
vl\ det, b0r ikke kalde sig luthersk. 

Ogsaa i dette stykke gjaelder det past. Halvor- 
son pekte paa, at kirken i Norge ikke har det rette 
syn. Da jeg var i Norge i 1911, sa gamle pastor 
Hvistendahl mig at prestene i Norge som regel ikke 
laengere lasrte som Pontoppidan om verbalinspira- 
tionen, nemlig at Gud har git de hellige maend isinde 
ogsaa " med hvilke ord de skulde skrive." Da bi- 
skop St0ylen bes0kte os i Decorah, talte jeg med 
ham derom, og han stadfaestet det. 

La mig faa lov til i parentes her at si at det 
som har vaeret fortalt om biskop St0ylens bes0k og 
repetert ved synodem0tet i Sioux Falls, at han file 
daarlig mottagelse i Decorah, er simpelthen ikke 
sandt. Jeg viste ham al den venlighet omstaendighe- 
tene tillot, og han gjengjasldte det ved at holde en av 
de vakreste taler til Luther College Concert Band 
som blev holdt i Norge, da den bes0kte Kristiansand 
paa sin tourne i sommer. 

Men det er sandt at der har vaeret dem som har 
drat i tvil det jeg i et av mine foredrag i Norge sa, 
nemlig at negtelse av verbalinspirationen ikke vilde 
bli taalt av noget av de tre norske samfund i Ame- 
rika. Og dog, efter mit kjendskap er det saa. 

Og her har vi, Gud ske lov, vor styrke. Herved 
kan vor kirke ved Guds hjaelp l0se sin opgave i dette 
land. Og netop herved kan vi ogsaa tilbakebetale 
noget av den gjaeld hvori vi staar til vort fasdre- 
land, og gj0re det mere end ved noget andet, nem- 
lig la vidnesbyrdet lyde klart, saa den erkjendelse 
vor kirke her har i dette stykke, ogsaa kan komme 
til at raade i vort faedrelands kirke. (Synodalbe- 
retning for 1915, side 47, 48.) 



Christian Keyser Pre us 297 

4. AUSTIN-FORLIKET 
Prof. C. K. Preus's og past. I. B. Torrisons 

HENVENDELSE 

"Til f oreningskomiteen ! 

Tilskyndet dertil av forskjellige og fra for- 
skjellige hold, tillater undertegnede sig at komme 
med denne henvendelse til f oreningskomiteen : 

Der er tre ting i "Opgj0r", antat paa Den for- 
enede kirkes, Hauges synodes og Synodens aarsm0- 
ter, som minoriteten i Synoden finder at den ikke 
for sin samvittighets skyld kan gaa med paa. 

I haab om at stor n0d og forvirring kan und- 
gaaes, og at vi kan bli med i foreningen, som vi 
gjerne vilde, og i haab om at det endnu ved Guds 
naade maatte lykkes at vi sammen med eder kunde 
fremme kirkens sak, fremsaetter vi det sp0rsmaal 
til eder, om det ikke lot sig gj0re for de tre parter 
at anta som opgj0r med os et opgj0r hvor disse tre 
ting som voider os samvittighets n0d, er utelatt 
eller forandret, nemlig "Opgj0r"s punkt 1 utela- 
tes; "0" i henvisningen i punkt 3 utelates, saa der 
kommer til at staa : "Art. 11, 1 — 20", istedetfor 
u Art. 11, 10 — 20"; og sidste del av punkt 4 foran- 
dres, saa den kommer til at lyde: "eller paa den 
anden side svaekke menneskets f0lelse av pligt like- 
overfor naadens annammelse eller av skyld for naa- 
dens forkastelse", istedetfor: "eller paa den anden 
side svaekke menneskets f0lelse av ansvar likeover- 
for naadens annammelse eller forkastelse." 

Kunde foreningskomiteen anbefale dette for de 



298 Christian Keyser Preus 

respektive samfund, har vi haab om at disse vilde 
stemme for det. 

Antages denne henvendelse eller dette forslag, 
er det vor agt at gaa med i foreningen, bidra til 
dens fuldbyrdelse, gj0re hvad vi kan forat saa 
mange som mulig gaar med i den, og arbeide til at 
den kan bli til velsignelse for vor lutherske kirke. 
Opgj0ret mellem os vilde da lyde saaledes: 

"1. Da begge de konfererende samfund er- 
kjender at Konkordieformelens artikel XI frem- 
holder Guds ords og den lutherske kirkes rene og 
rette laere om Guds barns utvaelgelse til salighet, saa 
ansees det uforn0dent til kirkelig enighet at opstille 
nye videregaaende laeresaetninger om denne troesar- 
tikel. 

2. Da der imidlertid i laeren om utvaelgelsen 
vitterlig har vaeret brukt to laereformer, som begge 
har vundet haevd og anerkjendelse indenfor den ret- 
troende lutherske kirke, 

idet enkelte med Konkordieformelen lar laeren 
om utvaelgelsen omspaende hele den utvalgtes frelse 
fra kaldelsen og indtil herligg]0relsen (Konkordie- 
formelen, grundig forkl., art. XI, 1 — 20), og lae- 
rer en utvaelgelse "til salighet gjennem Aandens hel- 
liggj0relse og sandhets tro", 

mens andre med Pontoppidan i likhet med Jo- 
han Gerhard, Scriver og andre anerkjendte laerefae- 
dre bestemmer utvaelgelsen naermest som beslutnin- 
gen om den endelige herligsri0relse med den av 
Aanden virkede tro og bestandighet soln sin n0dven- 
dige forutsaetning, og laerer at "Gud har beskikket 
alle dem til det eviqre liv som han av eviehet har set 
at ville anta den tilbudne naade, tro paa Kristus og 
i denne tro bli bestandige indtil enden", 



Christian Keyser Preus 299 

og da ingen av disse to laereformer, saaledes 
fremstillet, motsier nogen i Guds ord aabenbaret 
laere, men lar saliggj0relsens orden, saaledes som 
den ellers er fremstillet i Guds ord og kirkens be- 
kjendelse, komme til sin ret, 

saa finder vi at dette ikke b0r bli kirkeadskil- 
lende og forstyrre den aandens enhet i fredens 
baand som Gud vil der skal vaere iblandt os. 

3. Da der imidlertid under kirkestriden iblandt 
os er fremkommet ord og uttryk — med rette eller 
urette tillagt de respektive parter — der forekom 
den anden part at vaere eller f0re til fornegtelse av 
bekjendelsen, 

saa er vi blit enige om at forkaste alle vildfarel- 
ser som s0ker at bortforklare utvaelgelsens hemme- 
lighet (Konkordief., grundig forkl., art. XI, 39 — 
44) enten paa synergistisk eller paa kalviniserende 
vis, med andre ord, enhver laere som enten paa den 
ene side vilde ber0ve Gud hans aere som eneste frel- 
ser, eller paa den anden side svaekke menneskets f0- 
lelse av pligt likeoverfor naadens annammelse eller 
av skyld for naadens forkastelse. 

4. Paa den ene side forkaster vi : 

a) den laere at ikke Guds barmhjertighet og Kri- 
sti allerhelligste fortjeneste alene er aarsaken til 
vor utvaelgelse, men at der ogsaa i os er en aarsak 
dertil, for hvis skyld Gud har utvalgt os til det 
evige liv; 

b) den laere at Gud i utvaelgelsen er blit bestemt 
av eller har tat hensyn til eller har rettet sig efter 
menneskets gode forhold, eller noget som menne- 
sket er eller gi0r eller lader "av sig selv og sine egne 
naturlige kraefter"; 



300 Christian Keyset Preus 

c) den laere at den med utvaelgeteen uopl0selig 
forbundne tro paa Kristus helt eller delvis skulde 
vaere et produkt av eller bero paa menneskets eget 
valg, kraft eller evne. (Sml. dog Konkordief., 
grundig forkl., art. II, 35 og 44) ; 

d) eller at denne tro skulde vaere resultatet av 
en ved naadekaldet meddelt og derfor nu det uigjen- 
f0dte hjerte iboende og tilh0rende evne og kraft til 
at bestemme sig for naaden. 

5. Paa den anden side forkaster vi: 

a) den laere at Gud i utvaelgelsen handler vil- 
kaarlig eller umotiveret, saa han utpeker og tael- 
ler et vist vilkaarlig antal av hvilkesomhelst indi- 
vider, og bestemmer dem til omvendelse og frelse 
med forbigaaelse av alle de andre; 

b) den laere at der er to forskjellige slags frel- 
sesvilje i Gud, en aabenbaret i skriften i den almin- 
delige frelsesorden, og en fra denne forskjellig og 
for os ubekjendt, som angaar kun de utvalgte og 
bringer til disse en inderligere kjaerlighet, et krafti- 
gere kald fra Gud og en st0rre naade end til dem 
som f orblir i sin vantro og f ortapelse ; 

c) den laere at naar den motstand — som Gud 
i omvendelsen f aar borttat hos dem som f relses — 
ikke borttages hos de andre, som tilslut fortapes, 
saa skulde et saadant forskjellig resultat ha sin 
grund i Gud og i en forskjellig frelsesvilje i hans 
utvaelgelse; * i 

d) den laere at en troende kan og skal ha en ab- 
solut visshet om sin utvaelgelse og salighet istedetfor 
en troesvisshet, 0st av Guds forjaettelser, forenet 
med frygt og baeven og med mulighet for frafald, 
hvilket han dog ved Guds naade tror ikke skal bli 
til virkelighet for ham; 



Christian Keyser Prens 301 

e) 1 en sum, alle meninger og laerdomme om 
utvaslgelsen som direkte eller indirekte vilde kom- 
me i strid med saliggJ0relsens orden, og ikke vilde 
gi alle en fuld, og det en like stor anledning til 
frelse, eller paa nogen maate vilde kraenke det 
Guds ord som sier at "Gud vil at alle mennesker 
skal bli salige og komme til sandhets erkjendelse" 
* — i hvilken naadige og barmhjertige vilje hos Gud 
al utvaelgelse til det evige liv har sin kilde." 

Decorah, Iowa, den 4de oktober 1916. 

C. K. Preus, 

I. B. TORRISON." 
DE TRE AARSM0TERS BESLUTNING 

"Aarsm0tet er uttrykkelig opmerksom paa de 
tre reservationer angaaende punkt 1, punkt 3 og 
punkt 4* i "Opgj0r" som indeholdes i "henvendel- 



*) Da der saerlig har vaeret gjort ophaevelse i anledning av 
uttrykket: "F^lelse av ansvar likeoverfor naadens annammelse 
eller forkastelse," saa henvises hvad forstaaelsen av naevnte 
uttryk angaar til den av dr. Stub og dr. Kildahl i 1914 offent- 
liggjorte og av foreningskomiteen godkjendte erklaering, saa- 
lydende : 

"Med de ord — "f^lelse av ansvar like overfor naadens an- 
nammelse eller forkastelse" — skal ikke sies (ordene sier det 
heller ikke) at et menneske staar i samme forhold til naadens 
annammelse som til naadens forkastelse, da jo annammelsen 
flyter av en ganske anden kilde end forkastelsen. At et men- 
neske mottar naaden, hvilket jo er det samme som at tro, er 
virket av Gud alene; at et menneske forkaster naaden, er av 
mennesket alene, eller med andre ord: deri er mennesket alene 
aarsak, og for det baerer mennesket alene skylden. De f0l- 
gende punkter i "Opgj0r" godtgj^r det, idet naadens annam- 
melse eller troen ene og alene tilskrives Gud, mens naadens 
forkastelse alene tilskrives mennesket. Med disse ord tages, 



302 Christian Keyser Pre us 

sen" f ra prof. C. K. Preus og pastor I. B. Torrison, 
og erklaerer at der i naevnte "henvendelse" ikke An- 
des noget som strider mot skrift og bekjendelse, 
men anser det i "henvendelsen" uttalte standpunkt 
som et tilstraekkelig uttryk for troesenighet, hvorfor 
den gruppe av maend og menigheter hvis standpunkt 
er haevdet i ovenanf^rte "henvendelse", indbydes 
til at bli med i det nye samfund under fuld likestil- 
lethet og med gjensidig broderlig anerkjendelse. 

Anmerkning: Det sier sig selv at ovenanf^rte 
beslutning ikke maa fortolkes saaledes at "OpgjoV 
som basis for forening mellem de tre kontraherende 
samfund derved er blit avkortet eller forandret." 
(Den Norsk Lutherske Kirkes Aarsberetning, 1917, 461-466.) 



som selve forbindelsen og ordene "ansvar" og "like overfor" 
godtgj0r, hensyn til det samme som Konkordieformelen frem- 
holder naar den erklaerer at disse som sier at "siden de ikke 
av sine egne naturlige kraefter formaar at omvende sig til Gud, 
vil de bli ved at staa Gud aldeles imot, eller vente indtil Gud 
omvender dem med magt, eller siden de nu i disse aandelige 
ting intet kan gj0re, men alt er alene den Helligaands virk- 
ning, vil de hverken bryde sig om ord eller sakrament, hverken 
h0re eller laese, men vente indtil Gud fra himmelen av umid- 
delbart indgyder dem sine gaver, saa de ret egentlig hos sig 
selv kan fple og merke at Gud har omvendt dem." (Grundig 
forkl., art. II, 21.) 

Meningen er altsaa paa den ene side at indskjaerpe at men- 
nesket har forpligtelse like overfor naadens midler, eller like 
overfor den naade som Gud i naadens midler tilbyder til an- 
nammelse, og at fjzflelsen av denne forpligtelse netop b0r be- 
tones, fordi Gud i evangeliet er tilstede med sin naade og "gir 
hvad mennesket av sine egne naturlige kraefter hverken kan ta 
eller gi"; (Konkordief., grundig forkl., art. II, 27.) 

og paa den anden side av samme grund indskjaerpe f^lelsen 
av egen skyld og br0de, naar naaden forkastes." 



Christian Keyser Preus 303 

5. TALE I SYNODEN I ANLEDNING AV 
DET SAAKALDTE AUSTIN-FORLIK 

Den 7de juni 1917 

Jeg ber om ordet for at si at jeg antar den ind- 
bydelse som samfundet nu har utstedt til os som 
ikke f0r kunde gaa med. Jeg taler ogsaa for past. 
Torrison og andre, som har sagt at de vilde gaa 
med paa dette som det blev antat av Synoden. 

Der var vel ingen som da vi var sammen under 
det bevaegede m0te ifjor, ventet at vi skulde opnaa 
det som er opnaadd. Det var ogsaa uventet at de 
kom igang, de forhandlinger som ledet op til dette 
resultat. 

To maend fra Den forenede kirke, dr. Kildahl 
og prof. Boe, mo'tte os, pastor Torrison og mig, i 
Decorah. Det var en ganske privat og informel 
samtale. Vi talte aapent med hverandre og for- 
s0kte ikke at slette over noget. Og uten nogen for- 
utlagt plan kom vi til saadan enighet i det som for 
os er hovedsaken, laeren, at vi syntes vi skyldte sa- 
ken og kirken at gj0re hvad vi kunde for at undgaa 
et brud, og tillot os at indsende til faelleskomiteen 
(foreningskomiteen) en henvendelse. Komiteen 
fandt imidlertid ikke at den kunde gaa ind paa vor 
begjaering, som fremlagt, men forsikret os at den i 
realiteten im^tekom os i et oversendt forslag. 
Dette kunde vi ikke anta. Men faelleskomiteen 
hadde valgt en subkomite til at forhandle med os. 
Med denne m0tte vi i Austin og enedes om det som 
siden blev antat av foreningskomiteen og sendt os 
i form av en indbydelse om at bli med, vi og de der 



304 Christian Keyser Preus 

delte vort standpunkt. Der tilf0iedes av komiteen 
en anmerkning, som dog ikke forandret indbydel- 
sens indhold. 

Efterat det var kommet saa langt, folte vi at 
vi skyldte vore venner at gj0re rede for hvad vi 
hadde gjort, sammenkaldte et mo'te i West Hotel, 
Minneapolis, den 7de og 8de januar d. a. av saa- 
danne som vi mente delte vort standpunkt i saken, 
og forela indbydelsen. De fleste som var tilstede, 
enedes om at anta den foreslaaede indbydelse og 
tilstemte folgende beslutning, sorri jeg skylder dem 
at fremlaegge her. Beslutningen lyder: 

"Faelleskomiteen for de tre konfererende sam- 
fund har efter overenskomst mellem faelleskomi- 
leens subkomite og prof. C. K. Preus og pastor I. 
B. Torrison besluttet at anbefale til de respektive 
aarsm0ter et forslag om at utstede indbydelse til 
de maend og menigheter der deler naevnte maends 
standpunkt, om at gaa med i det nye samfund. 

Indbydelsen anerkjender minoritetens stand- 
punkt, idet den ikke finder noget deri som strider 
mot skrift og bekjendelse, men anser det som et 
tilstraekkelig uttryk for troesenighet og gir uttryk- 
ket 'ansvar like overfor naadens annammelse eller 
forkastelse' en tilfredsstillende forklaring. 

Selvfolgelig forandrer eller motsier den indby- 
delsen tilfolede anmerkning ikke indbydelsens ind- 
hold. 

Minoriteten antar herved nsevnte indbydelse 
med bon om at Gud vil lede dette skridt til velsig- 
nelse for sin kirke." 

Dette er antagelsen. 

Siden den tid har meget vaeret sagt og skrevet 



Christian Keyser Preus 305 

om disse ting. Forskjellige angrep har vaeret ret- 
tet mot os. Vor handlemaate har vaeret mistydet. 
Dette har smertet os. Vi har ikke svaret. Dels 
vilde vi ikke indlate os i strid med dem som har 
staat med os, dels vilde vi avvente dette m0tes av- 
gj0relse. 

Nu er indbydelsen utstedt av samfundet, og vi 
er overbevist om at den gir os, om ikke i formen, 
saa dog i realiteten, som det sies, det vi har bedt 
om. Og er det end sandt som pastor Holden Olsen 
netop erklaerte at der foreligger uttryksmaater som 
er urigtige og b0r rettes, saa vil vi dog ikke ha an- 
svaret for at bryte, naar den givne forklaring viser 
at det man mener dermed, laeren, er ret. 

Jeg beh0ver neppe at si at jeg har vaeret og er 
lojal mot Synoden og dens principer. Og naar jeg 
f0ler at jeg med god samvittighet kan gaa ind i det 
nye samfund, saa er det fordi det er min overbe- 
visning at de haevdes i vor overenskomst, og at der 
gives os anledning til at vidne for sandheten i vort 
fremtidige arbeide som hittil. 

Jeg takker for den im0tekommenhet som har 
vaeret vist os, og ber Gud i naade velsigne vort sam- 
arbeide. 

(Efter at denne tale var holdt, sang forsam- 
lingen staaende: "Lov og tak og evig aere", og for- 
manden holdt takkeb0n.) 



VI. FOREDRAG 

1. I HVILKEN RETNING OG MOT HVIL- 

KET MAAL B0R LUTHER COLLEGE 

UTVIKLES FOR BEDST AT 

TJENE SYNODEN 

Fremlagt for Decorah specialkonferens i februar 1904 og for 

faelleskonferensen i august samme aar og 

trykt efter dens opfordring. 

P\E unges utdannelse eller "education", som det 
-*^ almindelig kaldes, er vel det vigtigste av alle 
jordiske gj^remaal. Og saaledes anser man det og- 
saa i vor tid maaske mere end i nogen anden. Den 
som betviler dette, burde bes0kt utstillingen i St. 
Louis forleden sommer. Ikke blot mattes man der 
av specielle "educational exhibits", der daekket syv 
acres og mere, men man merket snart at "education" 
var det trylleord der skulde gj0re enhver ting til- 
traekkende. Alle ting anbefaltes, alle ting betragtedes 
for deres "educational value". Vi kan derfor trygt 
si at alle som har nogen mening om disse ting, tror 
paa "education", naturligvis enhver paa sin maate. 
Den norske synode har trodd paa kristelig ut- 



Christian Keyser Preus 307 

dannelse. Fra Synodens f^rste dage har to ting 
vaeret skrevet 0verst paa dens program. Den f0r- 
ste var at bringe spredte landsmaend Guds ord, den 
anden at sp'rge for kristelig oplysning, specielt ved 
kirkelaereres utdannelse. 

Med dette for 0ie forenet nybyggermenighetene 
sig til et samfund, med dette for pie har samfundet 
arbeidet alle disse aar. 

Det fjzfrste og mest betydningsfulde uttryk for 
samfundets tro paa en holere skoledannelse paa kri- 
stelig grund blev Luther College. At samfundets 
grundlaeggere oprettet og indrettet denne anstalt 
som de gjorde, er blit av uberegnelig betydning, ikke 
blot for samfundet selv, men for hele vort norske 
folk i dette land. Man hadde derved slaat ind paa 
en bestemt vei i denne sak, og som alle nu ser, paa 
den rette vei. Andre fulgte eksemplet, saa alle 
norske kirkesamfund nu har sine h0iere laereanstal- 
ter. 

Ved sin grundlaeggelse i 1861 og fuldendelse i 
1865 var Luther College unegtelig forut for sin 
tid her i Vesten med hensyn til laerdom og grundig- 
het. Men dette, som dengang med sandhet kunde 
sies, kan neppe sies idag. Vort land er nemlig si- 
den den tid gaat fremad med kjaempeskridt og ikke 
mindst med hensyn til skolevaesenets ordning og an- 
stalters utstyr. Ogsaa vort samfund er gaat fremad 
i velstand og anseelse. Mangfoldige har dets gj^re- 
maal vaeret. Over halvanden million har det ydet 
til forskjellige 0iemed. Men under alt dette har 
det latt Luther College i flere henseender, hvad 
ydre utstyr angaar, bli staaende hvor det stod for 
en 30 — 40 aar siden. Man var tilfreds med det 



308 Christian Keyser Preus 

dengang, og det med fuld grund, og takke Gud skal 
vi for dets velsignede gjerning nedigjennem aarene. 
Men tiden er gaat, forholdene er forandret, og for- 
dringene er steget, indtil vi idag maa si : u Skal 
Luther College beholde sin hole plads i vort sam- 
funds bevissthet, saa maa dette nu skjaenke det en 
del mere opmerksomhet." Folelsen herav er baade 
almindelig og sterk. Snart fra en, snart fra en an- 
den kant faar jeg krav, vink og raad om forbedrin- 
ger og utvidelser som burde foretages. Allermest 
f0les trangen i dette stykke av dem der er sat til 
at drive arbeidet ved colleget. 

Det ventedes at jubelsynoden skulde gjort mere 
for Luther College end den gjorde. Jeg ventet det 
ogsaa indtil jeg saa at det utvilsomt vilde forstyrret 
m0tets ro og feststemning om der var blit fremsat 
nogen begjaering om en st0rre del av jubelofferet til 
fordel for Luther College eller fremkommet noget 
videreraekkende forslag angaaende forandringer 
ved skolen. 

Imidlertid kan der kun vaere en mening blandt 
os om at Luther College, om det skal bli sin opgave 
tro og under tidernes mangehaande krav vaere 
istand til at l0se den, ikke uten skade kan vente 
laengere. Noget b0r gj0res, og gj0res snart. 

Det er nok saa at det er ingen sak at faa 
istand forandringer og saa kalde det utvikling, like- 
gyldig enten det har vaeret fremgang eller tilbake- 
gang. Dette skal erindres ogsaa her. Det som det 
gjaelder om, er ikke det at Luther College kan for- 
andres og utvikles, men at det kan utvikles saale- 
des at det derved bedre kan tjene sit samfund. 
Sp0rsmaalet blir da : 



Christian Keyser Preus 309 

/ hvilken retning og mot hvilket maal b0r Luther 
College utviklesf 

For bedst at kunne tjene Synoden b0r det ut- 
vikles 

1) ikke saa at det glemmer sit formaal, men 
saa at det altid har det for 0ie; 

2) ikke saa at det kommer mere bort fra sam- 
fund og menigheter, men saa at det kom- 
mer dem stedse naermere; 

3) ikke ved saadanne forandringer der vilde 
medf0re at skolens karakter blev forandret, 
eller dens forhold til samfundet blev for- 
styrret, men ved gode tidsmaessige forbe- 
dringer baade med hensyn til disciplin og un- 
dervisning. 

I. 

Det er det f0rste der ved Luther College's ut- 
vikling maa laegges vegt paa : Collegets formaal. 
Intet er saa let at komme bort fra som netop dette. 
Intet vil saaledes holde forandring og utvikling i de 
rette spor som netop dette at skolens formaal i alt 
faar vaere det bestemmende. 

Hvad er da collegets formaal? Collegets for- 
maal er git med dets oprindelse. Forat samfundet 
kunde faa prester og laerere, begyndte forhandling 
om en h0iere anstalt allerede i femtiaarene. I den 
hensigt kaldtes til skolens f0rste laerer en som endnu 
virker ved den, og som kan bekraefte hvad her sies 
om collegets formaal. Vi har ogsaa blandt os, og i 
spidsen for Synoden, den der skrev de ord som i 
1864 blev nedlagt i collegets grundsten netop om 
collegets formaal. Han kan fortaelle os hvad de be- 
tyr, om vi ikke forstaar dem. Deri heter det blandt 



310 Christian Keyser Preus 

andet: "... Emigrerede nordmaend, lutherske 
kristne, boende i Wisconsin, Iowa, Minnesota og 
Illinois, forente sig til denne bygnings opf0relse for 
der at opdra kirkelaerere, gjennem hvis tjeneste, ved 
Herrens naade, det saliggj0rende evangelium i ord 
og sakramenter kunde bevares for deres efterkom- 
mere. ..." Med dette maal for pie blev skolen 
oprettet og indrettet. Det er det som gir skolen 
dens saeregne karakter, som gir den ret til samfun- 
dets st0tte. Derefter maa alt indrettes ogsaa idag. 
Det er sandt, for at naa dette maal gir colleget, 
hvad der kaldes a liberal education, en almendan- 
nelse som hvemsomhelst kan nyte godt av og ha 
nytte av ogsaa for andre stillinger i livet. Som en 
bank0r ifjor sa til mig: "Jeg sender to s0nner til 
Luther College. Selv om jeg senere vilde ha dem 
i bankforretning, vilde jeg dog gj0re det. Der er 
intet som bedre dygtiggj0r dem for stillingen. For- 
retningens enkeltheter kan de altid laere her." Men 
han visste, og alle vet, at det ikke er det — blot at 
skaffe saadan en almendannelse — som er collegets 
formaal, det er ikke det skolen er bygget for. 
Denne dannelse skal vaere et grundlag for det teolo- 
giske studium, et middel for at naa det endelige 
maal. Om Moses laeser vi i Ap. gj. 7, 22: "Og 
Moses blev oplaert i al aegypternes visdom, men han 
var maegtig i ord og gjerninger." Han fik hvad man 
vil kalde en "liberal education", "al aegypternes vis- 
dom". ^gypterne fik den ogsaa; men hos Moses 
var den ikke maalet, men middel til et maal, den 
enestaaende stilling Moses skulde komme til at ind- 
ta. Likesaa Daniel, som blev "kyndig i vidskap" 
og laerte "kaldaeernes skrift og tungemaal." Men 



Christian Keyser Prens 311 

det var for at dygtiggj0res til et hjzhere maal. Den 
stilling skal "aegypternes visdom", eller "kaldaeernes 
tungemaal", med andre ord, "humaniora" ha ved 
Luther College, de skal ikke vaere maal, men mid- 
del for holere maal. Dette glemmes let. Og det 
maaske isaer naar man vil skolens vekst og storhet. 

Blandt ting der let f0rer bort fra collegets for- 
maal, vil jeg f0rst naevne dette at kristendomsunder- 
visningen gj0res til bisak og bifag. Der er fare for 
det naar religionen f. eks. er 3 timers fag, mens an- 
dre ting er 5 og 6 timers fag. Der er fristelse til 
det naar det stundom regnes blandt de upopulaere 
fag, og popularitet jo, som bekjendt, ofte ansees for 
den vigtigste egenskap baade for personer og an- 
stalter. Jeg antar at det ikke beh0ver bevis at 
hvor vi rivaliserer med religionsl0se skoler fra det 
0verste til det nederste trin, der er det let at kristen- 
domsundervisningen blir bifag, man synes at tiden 
maa brukes til andre fag. Men skedde det, saa er 
det det samme hvor mange og store improvements 
man faar ind, Luther College kommer da bort fra 
sit formaal og tjener'ikke Synoden. 

Dog er det vor tr^st at kristendomsundervis- 
ning ved en kristelig skole aldrig taenkes ekspedert 
ved at den drives som et skolefag ved siden av an- 
dre fag. Saa n0dvendig dette end er, og saa nyttig 
som de saaledes erhvervede kundskaper er, saa maa 
der mere til. Kristendomsundervisningen maa led- 
sage og gjennemtramge al undervisning og al di- 
sciplin, ellers hjaelper religionstimene, som de kal- 
des, saare litet. 

Som en anden fare kan naevnes fristelsen til at 
la colleget kappes med andre institutioner, i saerde- 



312 Christian Keyset Preus 

leshet med landets storskoler. Vi skal erindre at 
der har man i tusenvis av elever og millioner at 
rutte med, og kan eksperimentere som man lyster. 
Saadanne skoler taaler det; men om de forholdsvis 
smaa skoler vil hoppe efter, saa gaar det gait. Og 
hvor megen nytte har saa kirken nutildags av disse 
storfe skoler? Noget naturligvis, men ikke paa 
langt naer hvad den traenger og kunde vente sig. 

For 2 aar siden (altsaa i 1902) var der over 
100 skandinaviske studenter ved Wisconsins stats- 
universitet, og over 1000 ved Minnesota statsuni- 
versitet, ved siden av et betydelig antal skandina- 
viske studenter ved statsuniversitetene i Nord- og 
Syd Dakota, Nebraska og Iowa. Desuten var om- 
trent en tredjedel av alle elever ved Minnesotas fern 
normalskoler og omtrent 40 pet. av alle elever ved 
de h^iere skoler i Nord Dakota skandinaver. 
Mindst halvdelen av dem var norske ynglinger; men 
hvor mange av disse har optat det teologiske stu- 
dium for senere at tjene vor kirke som prester? 
Saa godt som ingen. Altsaa — skal vore unge 
maend komme ind under en indflydelse som vil gj0re 
dem interessert i vor kirke og vort samfunds ar- 
beide, mens de erhverver sig en collegeutdannelse, 
b0r de s0ke denne utdannelse ved vor egen anstalt, 
Luther College; men da maa ogsaa Luther College 
la det vsere sin opgave at tjene kirken, og saa ligne 
andre skoler saa langt som det kan bidra til at l0se 
denne opgave. 

Oprindelig var en hel raekke av landets stor- 
skoler kirkeskoler oprettet av kirkefolk og for kir- 
ken, netop som Luther College. Men hvordan er 
det nu? Harvard universitet har et elevantal av 



Christian Keyser Preus 313 

over 4000. Den meget roste "educator" dr. Eliot 
er skolens president. Ved den sedvanlige andagt, 
"chapel" kaldes det, s0ker man at faa opbyggelsen 
ledet av de mest prominente og populaere praedikan- 
ter, f. eks. dr. Lyman Abbott, dr. H. v. Dyke, dr. 
Washington Gladden. Men med alt dette regner 
man at det gjennemsnitlige antal elever der tar del 
i opbyggelsene, ikke er over 150. Av 4,000 kun 150 ! 

Tidsskriftet "Current Literature" skriver her- 
om : "The question is whether the scientific spirit 
has had too much to do with creating in the young 
men an indifference toward the whole subject of re- 
ligion." Eller som det uttales i "Harper's Weekly" 
for februar 1904: "... and it is certainly true, 
that at Harvard no emphasis is laid upon church at- 
tendance or profession of faith." 

Prof. Harper, president for Chicago Univer- 
sity, sier: "College atmosphere of the average 
institution of learning of to-day is unfavorable to 
the origin and development of ministerial aspir- 
ations. Religion is practically ignored in the cur- 
riculum. The scientific spirit of to-day, so strongly 
represented in the college, is not consistent with the 
religious spirit prevailing in the churches." 

Netop naar der tales om en utvikling der skal 
gavne kirken, b0r ogsaa f0lgende merkes. I 1902 
var antallet av teologiske skoler i landet 148. Elev- 
antallet ved disse skoler var 7343. Sammenlignet 
med elevantallet aaret f0r var der en nedgang av 
270 i de teologiske studerendes antal. I 1894 var 
der flere som studerte teologi end lovkyndighet. Nu 
er der dobbelt saa mange juridiske studenter som 
teologiske. Antallet av teologiske studenter har i 



314 Christian Keyser Preus 

de sidste 5 aar stadig avtat, mens de juridiske og 
medicinske studenters antal har tiltat. Mens i det 
store og hele tat de studerendes antal stadig vokser, 
saa har antallet av dem der studerer teologi, avtat, 
og det ikke blot forholdsvis. En kirkeskole her i 
Iowa, et anset college, hadde f. eks. forleden aar 
78 graduenter. Av disse optok kun 5 det teologiske 
studium og 2 blev missionaerer. Stort elevantal, 
store graduerende klasser synes saaledes ikke at 
hjaelpe i dette stykke. Stadig h0res der klager over 
denne tingenes tilstand. Man sp0r hvad der vel kan 
vaere aarsaken hertil og hvad botemidlet er. De 
samfund synes at klare sig bedst som fordrer liten 
utdannelse til prestegjerningen, eller de som anlaeg- 
ger og driver sine skoler med denne gjerning for 
0ie uten at sp0rre efter hvordan andre skoler er, 
f. eks. katolikkene eller Missourisynoden. 

Man kan naturligvis s0ke aarsaken til denne 
nedgang i de teologiske studenters antal i forskjel- 
lige omstaendigheter; men unegtelig er aarsaken 
for en stor del den at saa mange skoler befatter sig 
med saa altfor mange ting og gaar saa op i dem at 
verdens interesser og aand traeder istedenfor de kri- 
stelige og kirkelige interesser. 

Dr. Brown, School Inspector fra. Iowa statsuni- 
versitet, bes0kte ifjor Luther College. Han kom- 
plimenterte Luther College bl. a. med dets resulta- 
ter for kirken. Han hadde, f0r han kom, merket 
sig opsummeringen i vor katalog og erklaerte at han 
ikke visste om noget amerikansk college der for- 
holdsvis kunde opvise saa mange graduenter som 
kirkelaerere. Og som en forklaring naevnte han at 
de befattet sig med for mange ting og spredte sine 
interesser. 



Christian Keyser Preus 315 

Hermed haenger n0ie sammen en anden fare som 
for en del aar tilbake en prest der ikke laengere er 
iblandt os, omtalte, den nemlig at la det vaere en 
hovedsak at faa utdannet "larde maend fremfor at 
faa kristne maend." Det vilde vaere en let sak at 
anf0re uttalelser av store maend om vigtigheten av 
at vaere opmerksom herpaa. Laeg blot merke til 
diskussionen herom inden skoleverdenen i vort land. 
Stadig vil du m0te uttalelser der gaar ut paa at her 
har man fors0mt sig, man har s0kt laerdom uten 
kristendom, her er skaden skedd, heri, sies der 
fortvaek, kan man finde forklaringen til saa meget 
der vaekker bekymringer for vort lands fremtid. Og 
det er vist altfor sandt. Men traenger nu staten 
kristelige karakterer, hvor meget mere da kirken ! 
Men skal kirken faa dem, da maa kirkens skoler 
her gj0re sin pligt. De maa kraeve kristendom og 
laerdom, begge dele, det er sandt, men kristendom 
som nr. 1, og det ikke blot i resolutioner og katalo- 
ger o. s. v., men ved skolens hele anlaeg, indretning 
og arbeide. Sker det, da vil ogsaa kirkens sak faa 
st0tte, da vil der nok ogsaa bli arbeidere i vin- 
gaarden og kirkeskolens formaal naaes. 

En ting maa ikke glemmes ved bed0mmelsen av 
den studerende ungdom, og det er de forandrede 
forhold som collegelivet f0rer de unge ind i, og de 
saeregne fristelser og farer som det medf0rer. Der 
er fristelsen til at misbruke den frihet man nyter 
naar man er kommet ut fra hjemmets snaevre kreds 
og fars og mors tilsyn. Der lever man sine far- 
ligste leveaar, ungdomsaarene med al gjaering, alle 
slags sp0rsmaal, saa megen tvil og kamp. Der er 
faren for at bli for meget optat av forn0ielser og 



316 Christian Keyser Pre us 

de saakaldte "athletics". Og vel ikke mindst faren 
netop for interesserte, begavede studenter, der vil 
samle saa mange kundskaper som mulig, at de fyl- 
der hjernen og fors0mmer hjertet, skjaerper for- 
standen, men svsekker viljen. Med rette har en uni- 
versitetslaerer sagt: "A man in a university must 
fight to keep his soul alive." 

Der er en ting som har gjort godt at se og h0re, 
og det er hvilken velsignet indflydelse i kristelig ret- 
ning vort teologiske seminar ved Guds naade har 
0vet paa de unges sind; likeledes at h0re de vidnes- 
byrd Lutheran Normal School (i Sioux Falls) fik i 
saa henseende ved Minnesota distriktsm0te ifjor 
likesom gjennem elever ellers. Og jeg synes hvad 
godt og stort vi kan 0nske og be om for Luther 
College, dette er det st0rste at kristendom maa 
raade, lede hjertene, gjennemsyre hele skolelivet og 
al laerdom. Da vil skolen tjene sit maal og bedst 
tjene Synoden. 

II. 

For bedst at tjene Synoden b0r Luther College 
endvidere utvikles saa at det ikke kommer mere og 
mere bort fra samfundet og menighetene, men kom- 
mer dem stedse naermere. 

Colleget skylder samfundet sin tilvaerelse, har 
sin rot i det, h0rer det til; det er baade av og for 
samfundet. Samfundet skylder derfor colleget sin 
st0tte, moralsk og financiel, har ansvar for dets 
virke og dets velfaerd, men har ogsaa ret til frug- 
tene av collegets arbeide og er herre i huset. Colle- 
get faar fra samfundet sine laerere, sine elever og sit 
utstyr, nyter godt av de aandelige goder og gaver 
som samfundet sitter inde med, dets kristelige liv og 



Christian Keyser Preus 317 

kirkelige stilling, dets forbonner, veiledning og sty- 
relse. Samfundet f aar fra colleget sine arbeidere, ny- 
ter godt av den kristelige utdannelse som colleget 
gir dets unge maend, der senere tjener det som pre- 
ster, laerere eller som ledende maend i menighetene og 
i samfundsanliggender, nyter godt av collegets dan- 
nende indflydelse, av dets bidrag til norsk-ameri- 
ka,nsk kultur. Begge tjener hinanden og begge 
traenger hinanden. Det enes gavn er det andets 
gavn, og likesaa med skaden. Derfor maa der 
vaere en levende forbindelse, en stadig vekselvirk- 
ning mellem samfundet og colleget, en inderlig for- 
staaelse, en villighet til at baere hinandens byrder. 
Er der det, saa gaar det godt; er der ikke saadant 
forhold, saa gaar det gait. 

Men netop derfor gjaelder det at colleget aldrig 
forandres, omordnes, utvikles saa, eller paa nogen 
maate steller sig saa at det fjernes fra samfundet, 
kommer i et l0sere, et mere uavhaengig forhold til 
samfundet. Dette er imidlertid en ting som meget 
let kan ske. Colleget og samfundet kan let bli 
fremmede for hinanden, colleget kan glemme sam- 
fundet og samfundet colleget. De som er sat til 
at drive arbeidet ved colleget, kan f. eks. let bli saa 
optat av sit straev, har saa fuldkommen nok med 
det hver dag, at de glemmer resten av samfundet, 
blir likegyldige, fremmede for det, — undtagen 
for dets kasserer. Ute i samfundet har enhver 
fuldkommen nok med sit, hver dag bringer sine 
plager for nogen hver, og saa orker man naesten 
ikke at taenke paa collegets tarv, f0r man en god dag 
f0ler prestemangelen og saa for sent husker paa 
denne og hin lovende gut som kanske kunde vaeret 
sendt til colleget. 



318 Christian Keyser Preus 

Eller det kan stundom vaere saa at man ved 
skolen ikke forstaar hvad der koster prester og 
menigheter av stadig arbeide og omtanke at holde 
interessen for skolen oppe, at skaffe det forn0dne til 
dens drift. Paa den anden side forstaaes det 
langt fra tilfulde ute i samfundet hvilke vanskelig- 
heter colleget har at kjaempe med, hvor fuld av be- 
kymringer, skuffelser og opslitende arbeide laerer- 
gjerningen er, naar den skal drives samvittighets- 
fuldt. Den traenger ogsaa st0tte og forstaaelse. 
I det hele maa der vaere gjensidig forstaaelse, 
ellers gaar man hver sin vei, til skade baade for 
colleget og samfundet. 

Dernaest skal man huske paa at det er med sko- 
learbeidet, studiet, som med andre ting i verden. 
Farmeren f. eks. kan let la sig hindre fra Guds rike 
av sin aker, kj0bmanden av sit kj0bmandskap, egte- 
manden av sin hustru. Det laerer Jesu lignelser os. 
Saaledes kan den der er levende interessert i sin 
skole og sit studium, enten det er de lavere eller 
h0iere skolefag, gaa saa op deri at han gj0r dem til 
sin Gud, glemmer kirkens krav til skolen og blir 
fremmed derfor. Det kan ske med laerere, det kan 
ske med elever, det kan ske med hele skolen og 
praege dens utvikling; men i samme grad som det 
sker, kommer skolen bort fra sit samfund og tjener 
det ikke. 

Nei, det gjaelder for colleget, at det ved sit an- 
laeg, i sin virksomhet holder sig naer til samfundet, 
saa det stadig sp0r: "Hvad traenger, hvad vil, hvad 
venter samfundet?" Det gjaelder at skolen beflitter 
sig paa det som samfundet vil ha, og holder det 
borte som samfundet ikke vil ha, enten saa andre 
skoler har det eller ikke. 



Christian Keyser Preus 319 

Det er sandt, samfundet kan ikke kjende til 
alle enkeltheter ved en skoles drift. Men samfun- 
det vet f. eks. meget vel hvad slags kristendom det 
vil ha ved sin skole, hvilken aand der b0r herske, 
hvad slags troskap en laerer b0r vise, og hvad slags 
opf0rsel det venter av en "Decorah-gut". Menig- 
hetene kan f. eks. meget godt d0mme om hvad der 
er rigtigst for en skole, arbeide eller forn0ielse, kan 
meget godt avgj0re om det vil at disciplinen ved 
skolen stadig skal lide derved at elevene har for 
liten plads og maa bo rundt i byen. Derfor er det 
at der maa vaere samarbeide, fortrolighet, om man 
vil, mellem samfundet og colleget. 

"Ja, ja," sier nogen, "dette ser bra nok ut paa 
papiret, men i gjerningen lar det sig ikke gj0re." 
Svar herpaa vil man faa ved at gaa litt tilbake i 
samfundets historic I synodalberetningen for 
1863 laeser vi under forhandlingene angaaende 
Luther College f0lgende : "Man gjorde ogsaa op- 
merksom paa hvorledes laereanstalten og den gode 
aand som derfra utgik, vilde virke tilbake paa fa- 
miliene og menighetene hvorfra de unge var ut- 
gaat. Fremdeles maatte man betaenke at ogsaa det 
hus der i Decorah skulde bygges, var et Herrens 
hus, likesaavel som vi kaldte kirkene saa. Ti der- 
fra skulde menighetene faa de laerere som skulde 
forkynde Guds ord i deres kirker. Ja det var kun 
et daarlig arbeide at ville bygge kirker og ordne 
menigheter, naar vi ikke vilde s0rge for at de kunde 
faa laerere, eller at der kunde vaere nogen til at ef- 
terf0lf e de nuvaerende laerere, naar disse, f0r tiden 
utslitte ved overanstrengelse, laa i graven. Der- 
for er laereanstalten i Decorah en av de ting som vi 



320 Christian Keyser Preus 

fjzirst og fremst skulde taenke paa, tale om, be for 
og ogsaa yde vore timelige goder til med villige 
hjerter. Vi skulde taenke paa saadanne skriftsteder 
som det: 'Den som forbarmer sig over den ringe, 
laaner Herren' ; ti Herrens kirke er ogsaa altid 
ringe her paa jorden; og likeledes: 'Den som har 
forlatt far og mor og sister og bror for Herrens 
skyld, han skal faa hundredefold igjen i dette liv 
og hisset evig sachet/ " 

Enhver kan herav se at de ideer som fremhol- 
des i naervaerende avhandling, hverken kan roses 
eller lastes fordi de er nye. 

La mig dernaest peke paa et billede fra den ael- 
dre tid: 

Det er i begyndelsen av sekstiaarene. Arbeidet 
for collegets opf^relse er i fuld gang. Ikke naer- 
mest murarbeidet i Decorah, men arbeidet med at 
vaekke forstaaelse og interesse for dette store, nye 
gj0remaal, arbeidet med at baere skolesaken frem 
for gamle og unge, arbeidet med at samle de for- 
n0dne midler. De vestenfor Mississippi har lovt 
saa og saa meget, de 0stenfor resten. Her sluttes 
en kontrakt, der brytes pludselig en anden fordi kri- 
gen har bragt prisen paa spiker op til det dobbelte 
eller paa vindusruter til det flerdobbelte, eller man 
kan ikke faa "lumberen" op fra McGregor. Saa 
kommer der besked om at arbeidet maa stanse der- 
som man ikke til den og den dag skaffer saa og saa 
meget. I en hast faar prof. Larsen laant nogen 
tusen, Koren i en haandvending nogen, men snart 
kniper det igjen. Imens raser krigen og f5risene 
gaar op. Skal man fortsaette? Folk sp0r, prestene 
fortaeller, Maanedstidenden beretter. Gaar det 



Christian Keyset Preus 321 

godt, saa er der glaede, gaar det gait, saa er der 
sorg baade 0stenfor og vestenror Mississippi. 
Allesteds f0les det som en livssak, allesteds bedes 
og arbeides der for den. Derfor er ogsaa i sand- 
het Luther College, som det staar der den 14de 
oktober 1865, faerdig og indvidd, "Synodens 0ie~ 
sten". Men endnu er man ikke faerdig. Decorah- 
skolen maa ikke glemmes. Dertil sendes gaver, 
dertil sendes gutter. Begge dele er collegets ven- 
ner, isaer prestene, paa utkik efter. Intet er for 
godt for colleget. 

Det var den gang. Mange som da var med, er 
borte nu. Men der er nok igjen som vet at for- 
taelle, at saa gik det til. Sp0r Koren, Larsen eller 
Jens Naeset i Stoughton, de kan fortaelle dette og 
meget mere av samme slags fra den tid. 

Det er sandt, forholdene er forandret. Et saa- 
dant foretagende var i enhver henseende ene- 
staaende blandt os den gang. Ikke saa nu. Der 
er bygget meget rundt i samfundet siden den dag, 
vel ikke saa stort som Luther College, men dog saa 
meget at et saadant foretagende idag ikke vilde vaere 
en tiendedel av det storverk det var den gang. 

Og dog, la os ikke glemme at Luther Colleges 
arbeide er likesaa vigtig for Synoden idag som det 
var den gang, og samfundets kjaerlighet er likesaa 
vigtig for colleget idag som den gang. Luther 
College traenger din tillid, din omhu, din forb0n, din 
st0tte, dit arbeide. Glem ikke det. Kom og se paa 
arbeidet her. I gamle dage kom der flere. Det 
hadde en gavnlig indflydelse. Har du noget at 
sp0rre om, saa sp0r. Har du raad at gi, de skal 
mottages med tak. Er de gode, vil de bli fulgt. Er 



322 Christian Keyser Preus 

der noget du synes b0r rettes, saa si fra. Gi vink, 
hent besked om de gutter du sender. Er de fattige, 
saa hjaelp dem, at de ikke maa slutte eller arbeide 
sukkende. Hjaelp med bidrag, med laan, med vel 
l0nnet skolearbeide. La dem f0le at der er samar- 
beide ogsaa for elevenes vel. 

Vil du ha en av collegets laerere til din menighet 
for at tale ved ungdomsfester, missionsfester o. 1., 
la os vite derom. Synoden opfordrer jo til den 
slags reiser omkring i samfundet. Men husk paa, 
ingen laerer er kjendt allesteds. Ubuden er det ikke 
altid godt at komme. Og saa er der det med reise- 
utgifter. Vi skal pr0ve at komme i skoletiden, men 
ialfald i ferien, hvor det 0nskes, saa langt kraef- 
tene raekker da. 

Er der nu nogen som tviler paa at det vil ha 
en gavnlig indflydelse om der rundt i vore menighe- 
ter holdes foredrag og taler av collegelaerere over 
saadanne gjenstande som f. eks. kirkeskolenes hi- 
storic, eller hvorfor b0r en ung s0ke collegeutdan- 
nelse, eller hvad fordel er der ved at gaa ved Luther 
College, eller har Luther College betalt sig for Sy- 
noden, eller farene og fordelene ved at s0ke en 
h0iere utdannelse og lignende ting? Vilde ikke, 
maatte ikke dette og lignende bidra til at colleget 
kom samfundet naermere og kunde tjene det stedse 
bedre? 

Paa den anden side, dersom colleget skulde 
mene at det kunde klare sig uten samfundet, og 
samfundet mente at det ikke traengte en saadan 
skole, og begge saa straevet hver med sit noksaa flit- 
tig, men uten at sp0rre efter hinanden, uten at f0le 
sig avhaengige av hinanden, saa var det snart slut 



Christian Keyser Prens 323 

med samarbeide og forstaaelse. Colleget vilde da 
ikke l0se sin opgave, hvor maegtig det end blev, og 
samfundet vilde miste fremtiden. Er der derfor 
noget som er vigtig, saa er det at colleget ved alle 
forandringer og al utvikling holder sig naer til sam- 
fundet, og at begge husker paa at colleget er sam- 
fundets barn. 

III. 

Hvordan skal nu denne utvikling finde sted, 
hvad enkeltheter angaar? Ikke ved saadanne for- 
andringer der vilde medf0re at skolens karakter 
blev forandret, eller dens forhold til samfundet blev 
forstyrret, men ved gode, tidsmaessige forbedrin- 
ger baade med hensyn til disciplin og undervisning, 

Paa den ene side gjaelder det ikke at vaere saa 
forn0iet med sig selv at man ingenting gj0r, saa kon- 
servativ at man blir gammeldags. Derved vilde man 
bli fremmed for skoleverdenen forresten. Det vil 
hevne sig. Fremtiden vil da ikke vaere vor. Ung- 
dommen vil da bli fremmed for os, for den kommer 
fra andre skoler til os og gaar tildels fra os til an- 
dre skoler — "graduate schools". 

Paa den anden side gjaelder det ikke at vaere 
saa forlegen efter at vaere paa moden at man hop- 
per efter alle de "fads" og indfald som mange an- 
stalter lider av som kroniske sygdomme. 

Vi skal huske paa at skolevaesenet her i landet 
har for en stor del gjort sig selv og holder paa der- 
med den dag idag. Dette er ingen ny opdagelse; det 
er almindelig anerkjendt. Dette har naturligvis den 
fordel at mangt og meget da indrettes ikke efter 
upraktiske teorier, men efter behovet, som det f0les 
fra tid til anden. Dog vil det paa grund herav lide 



324 Christian Keyset Preus 

av en ust0het, der gjjzfr at man ved alle forbedrin- 
ger, alle ordninger av skolers anliggender har en 
hemmelig frygt for at det som alle anser for godt 
idag, vrakes imorgen. 

Nicholas Murray Butler, president for Colum- 
bia University, sier i den rapport der fra vort land 
fremlagdes ved pariserutstillingen i 1900, blandt 
andet: "Spontaneity is the keynote of education in 
the United States. Its varied form, its uneven pro- 
gress, its lack of symmetry, its practical effective- 
ness, are all due to the fact that it has sprung un- 
bidden and unforced, from the needs and aspirations 
of the people. ... As a result, there is, in the Eu- 
ropean sense, no American system of Education." 

Paul H. Hanus, "professor of education" ved 
Harvard, har i "Forum" for 1902 en laengere ar- 
tikel om disse ting. Stykkets overskrift betegner 
hans stilling i denne sak. Den lyder: "Our Chaotic 
Education." "Educational reorganization is in the 
air," skriver Ossian H. Lang i "Forum" for april 
1904. Og hvad der kan menes dermed, er mangt 
og meget. Der har man f0rst paa utdannelsens la- 
vere trin, senere h0iere op fors^kt hvad man har 
kaldt "enrichment", "elimination", "correlation". 
"The result was chaos," skriver en anden forfatter. 
Derved kom man ind i "the elective system", som 
bestaar i at elevene selv fik mere eller mindre frihet 
til at vaelge hvilke fag de vilde ta for at faa en "lib- 
eral education". Men man fandt snart at det gik for 
vidt. Systemet er ikke laengere saa populaert. Der 
var naturligvis for stor fristelse til at s0ke at faa 
"a snap program", det vil si at ta saa lette fag som 
mulig, faa sit diplom med mindst mulig arbeide. 



Christian Keyser Preus 325 

Man har hjulpet paa dette ikke saa litet ved at 
gruppere fagene, saa der er "required groups" og 
"elective groups". Andetsteds oprettes et utal av 
kurser, "courses". Et universitet i Vesten berettes 
at ha dobbelt saa mange "graduate courses" som 
"graduate students". 

Endvidere fors0ker forskjellige anstalter snart 
paa en, snart paa en anden maate at spare tid, for- 
korte det regulaere fireaarige collegekursus. Dels 
foreslaar man simpelthen at gj0re det treaarig, dels 
foreslaar man at spare ind et aar ved at tillate "pro- 
fessional studies" i det sidste aar av collegekurset, 
og dels vil man vistnok holde ute "professional stu- 
dies", f. eks. medicin, jus, teologi, men vil dog i det 
sidste eller de to sidste aar av collegekurset la en 
elev studere saadanne fag som bedst kan forberede 
ham for den ene eller anden av de naevnte profes- 
sioner, og saa la ham faa kredit for disse fag baade 
i vedkommende "college course" og i det senere 
"professional course". Derved faar han kredit to 
ganger for samme arbeide, men derved spares na- 
turligvis tid. 

Alt dette viser at det er ingen sak at faa istand 
forandringer og "modernisere" en skole, som det 
stundom kaldes; men at gj0re det saaledes at det 
ikke blir mere indvikling end ntvikling, det er en 
anden sak. Det gjaelder at gj0re det saaledes at man 
ikke faar for meget at angre paa bakefter. Og naar 
der tales om at modernisere en skole, saa er der 
desuten en hel del ting der saa let f0lger med, og 
som maa tages med i beregningen, fordi de i en stor 
utstraekning haenger ved landets skoler. Det er. saa- 
dant som "hazing", "college rushes", "fraternities", 



326 Christian Keyser Preus 

"initiations" o. 1. Vore skoler har hittil vaeret fri 
for saadant. Men det er let at faa ind. Og man 
skal huske paa at mange synes det h0rer til, ellers 
er et college mosegrodd, mangier "college spirit" 
o. 1. Det maa derfor tages med i beregningen. Den 
som gifter sig, gj0r vel i at se litt paa hvad slags 
slegtninger han faar. Og det er bedst at gj0re det 
forut. Derfor omtales disse muligheter og farer 
her. 

Blandt de ting som har vaeret naevnt som noget 
meget tjenlig for Luther Colleges utvikling, kan 
f0rst omtales, "coeducation" , Luther College skulde 
bli en skole for begge kj0n. 

"Coeducation" har hat mange venner, men har 
neppe saa mange nu som tidligere. Der berettedes 
forleden sommer fra National Educational Associa- 
tions m0te am et meget interessant- ordskifte mel- 
lem de bekjendte st0rrelser i skoleverdenen, "gi- 
ants" som de kaldes, universitetpraesidentene Stan- 
ley Hall og Angell, netop angaaende dette sp0rs- 
maal. President Angell forsvarte "coeducation", 
men blev svar skyldig da han pludselig blev spurt 
hvorfor han sendte sin egen datter til et Ladies' 
College naar han trodde paa at unge maend og kvin- 
der burde studere sammen. Synoden traenger nu 
ialfald ikke at indf0re "coeducation" ved Luther 
College. Den har foruten Luth. Normal School 
i Sioux Falls og de mange akademier ogsaa Ladies' 
Seminary i Red Wing, der visselig i lang tid endnu 
kan tilfredsstille samfundets krav i dette stykke. 
Desuten — og det er avgj0rende for os — om no- 
gen endnu for alvor skulde taenke paa en saadan 
forandring som "coeducation", saa la os huske paa 



Christian Keyset' Preus 327 

at det i grunden vilde stride mot collegets formaal 
og forandre dets karakter. 

Det samme gjaelder, om end paa en noget for- 
skjellig maate, en anden forandring, som ofte har 
vaeret naevnt, nemlig nedlaggelse av den forbere- 
dende avdeling, "preparatory department", ved Lu- 
ther College. Man vilde da sl0ife de 3 f0rste aars- 
klasser og beholde de 4 0verste klasser ved col- 
leger 

La os ta for os og veie grundene for og imot 
denne forandring. 

Den vegtigste grund for nedlaeggelse av "prep- 
aratory department" er efter min mening at en elev, 
som det nu er ordnet, blir saa mange aar paa samme 
sted. Dette er den vegtigste grund. 

Herimot kan anf0res f0rst andre skolers eksem- 
pel. De fleste skoler vil ha sin forberedende avde- 
ling. Dernasst saa er det en fordel for unge gutter 
der begynder paa en skole, at de har daglig omgang 
med aeldre, lasngere fremskredne elever. Den unge 
laerer ikke bare i klassen, men ogsaa ved omgang 
isaer med viderekomne. Det er sandt, der er ved 
skolene, som ellers i verden, dem der saetter daarlige 
eksempler; men saa er der dog, Gud ske lov, ved 
en kristelig skole mere kanske end andetsteds i ver- 
den ogsaa saadanne unge maend som stadig 0ver en 
gavnlig indflydelse paa sine yngre kamerater og 
blir dem til velsignelse for hele deres senere liv. 

Et andet fortrin som elevene i den forberedende 
avdeling her nyter, er at de undervises av college- 
laerere. Skolemaend fra andre laereanstalter har om- 
talt dette som en stor fordel. 

Endvidere er den omstaendighet at elevene kom- 



328 Christian Keyser Preus 

mer til os like fra sine hjem og begynder sit skole- 
arbeide her, ogsaa en fordel. Kanske ikke alle har 
taenkt paa at derved blir der en mere direkte for- 
bindelse mellem samfundets menigheter og colleget. 
Elevene kommer da like fra menighetene. Har de 
derimot gaat ved andre anstalter f0rst, saa kom- 
mer de likesom derfra til Luther College. Som 
f0r naevnt, saa har der stadig vaeret uttalt 0nske 
om at collegets laerere skulde komme om i samfun- 
dets menigheter. Men har colleget ingen begynder- 
klasse, saa blir det ikke saa let for collegets laerere 
i sine taler at si: "Kom til Luther College!" for 
colleget har ingen plads at byde begynderen. 

Og hvad det angaar at vaere laenge paa samme 
sted, saa taenk paa de mange tusener der bor i samme 
by, har samme omgivelser, mens de gaar paa skole 
som barn, saa paa hplskole og derefter paa college 
eller universitet. 

Som en anden grund for nedlaeggelse av den for- 
beredende avdeling ved Luther College har vaeret 
naevnt, at denne avdeling 0ver en daarlig indflydelse 
paa collegeavdelingen. Men enhver vil skj^nne, at 
der ikke kan vaere meget i den grund. Den forbere- 
dende avdeling bestaar jo av de yngre, mindre ut- 
viklede gutter, det er derfor den svakere avdeling. 
Collegeavdelingen har de mere voksne, modne og 
indflydelsesrike gutter. Men der er jo ingen mening 
i, at den svakere skal influere eller kunne fordaerve 
den sterkere. Collegets forhandlingsprotokol og 
"records" forresten vil vise at den grund ikke hol- 
der stik. 

Men er der da ikke mange sammenst0t og riv- 
ninger mellem de to avdelinger? sp0r somme. Noget 



Christian Keyser Preus 329 

saadant kan naturligvis traeffe, men ikke mere end 
mellem de enkelte klasser i de forskjellige avdelin- 
ger, og dog er selv dette saa litet at det naesten 
ikke er vaerd at saette paa prent. Skulde jeg gi eks- 
empel derpaa, saa kunde jeg ikke. Nei, dersom en 
elev er bra og ordentlig og opf0rer sig som en gen- 
tleman, saa vrakes han ikke om han er i den forbe- 
redende avdeling. Derpaa kan anf0res de beds'e 
eksempler ogsaa fra dette aar. Og en ting er visst, 
og det er at aldrig har der, mig bekjendt, mellem 
collegeavdelingen og den forberedende avdeling vae- 
ret noget sammenst0t der i mindste maate kan sam- 
menlignes med hvad der fra andre skoler berettes 
om forholdet mellem "freshmen" og "sophomores". 
Men skulde den aand nogensinde komme ind her at 
man skal forf0lge begyndere, saa vil man like godt 
faa forf0lgelse mot "freshmen", om man slet ingen 
forberedende avdeling har. Man undgaar ikke den 
ting ved at ophaeve den forberedende avdeling. 

Som en grund for nedlaeggelse av den forbereden- 
de avdeling har ogsaa vaeret anf0rt at den koster Sy- 
noden saa meget. Jeg maa si at jeg ikke har fors0kl 
at utregne hvad denne avdeling koster, regnet for 
sig alene. Men om den nu koster noget, — saa me- 
get er det nu ikke — hvad da? Er det meningen 
at nedlaegge alt som koster? Da faar man f. eks. 
slutte med missionsarbeide. Det koster ogsaa. "Ja, 
men der er dog forskjel," sies der, "Luther College 
driver ikke mission." Det er nyt. Efter min for- 
stand har colleget drevet og skal det drive et meget 
vigtig missionsarbeide; det arbeider i kirkens tje- 
neste for at skaffe kirkelaerere, om ikke netop di- 
rekte i forbindelse med en hedningemission. Kun 



330 Christian Keyser Preus 

naar man betragter Luther College saaledes, kan 
man f0le at man har ret til aar efter aar at opfordre 
menigheter til at bidra til laererl0n til det, kun da 
kan colleget vente at samfundet skal st0tte og ved- 
likeholde det, og — da er ogsaa hver kirkens ven 
villig dertil selv om det koster noget. 

Der bragtes jo ind for jubelsynoden forslag om 
at samfundet skulde st0tte forskjellige akademier 
med et aarlig bidrag av $500. Det er godt og vel, 
dersom man har penger dertil. Har man midler, 
saa var det en god ting om man st0ttet alle skoler, 
der gir ordentlig religionsundervisning. Det er mis- 
sionsarbeide. Men hvorfor skal da en avdeling ved 
Luther College sl0ifes fordi om den koster noget, 
naar man vil st0tte lignende arbeide andetsteds med 
pengebidrag? Det er da vel ikke vaerre at det ko- 
ster noget ved Luther College end ved andre skoler? 
Og hvad mening er der i at nedlaegge den forbere- 
delsesanstalt der dog aarlig skaffer likesaa mange 
elever ind i colleget som alle de andre forberedel- 
sesskoler tilsammen? Kan man drive den slags mis- 
sionsarbeide uten utlaeg, saa godt og vel; men kan 
man ikke, saa raekker den kristelige offervillighet 
haanden til hjaelp her ogsaa. 

Men er dog ikke det en god grund for nedlaeg- 
gelse av den forberedende avdeling ved Luther Col- 
lege, at vi har akademier blandt os? De kan drives 
i Synodens interesse og gj0re det arbeide som gj0- 
res i den forberedende avdeling ved Luther College. 
De byder jo ved siden av sine andre kurser ogsaa et 
"Luther College Preparatory Course". Der gj0- 
res grundlseggende arbeide. Elevene faar der en 0n- 
skelig almendannelse. Synoden har uttalt sig aner- 



Christian JCeyser Preus 331 

kjendende om dette arbeide. Fylder de da ikke 
pladsen? 

Det er sandt, akademiene har visselig vseret til 
megen velsignelse mange steder i samfundet. Jeg 
har hat anledning til at se dette paa naert hold 
ved vort f0rste akademi, Monona Akademi, og 
ved Stoughton Akademi. 

Men selv om akademiene gj0r meget godt og 
sender ikke saa faa elever til freshmanklassen ved 
Luther College, saa kan ikke Luther College derfor 
undvaere sine forberedelsesklasser. De 4 college- 
klasser har jo forberedelsesklassene som sit grund- 
lag. Tar man grundlaget bort, saa blir de 4 0verste 
klasser haengende i luften, som et hus uten grund- 
mur, et trae uten rot. Colleget vilde da bli aldeles 
avhaengig av akademiene, baade med hensyn til 
elevers antal og utdannelse. Ikke kunde det da 
saette noget maal eller opretholde nogen "standard". 
"Jo", sies der, "colleget maa bestemme fordrin- 
gene for optagelse i freshmanklassen". Men der- 
som saa akademiene kom til at synes at fordringene 
blev sat for holt, og deres elever ikke vilde gaa til 
colleget, hvor skulde saa colleget faa elever fra? 
Da blir det akademiene som bestemmer fordringene, 
"standards", og ikke colleget. Der var ingen fare 
ved det, dersom det altid blev som nu. Endnu lever 
akademienes grundlaeggere, alle gode synodefolk, 
begeistret for at alle skoler skal gj0re arbeide i 
kirkens tjeneste. Men la nogen aar gaa hen. Grund- 
laeggerne d0r, begeistringen daler, h0iskoler tar flere 
og flere elever, og andre vanskeligheter opstaar, 
saa maa de lempe sig her og gi op lidt der, og hvem 
borger da for deres stabilitet? Maa ikke enhver 



332 Christian Keyset Preus 

skjonne at da var det ikke godt om Luther College 
skulde vaere avhaengig av dem? Er det ikke klart 
at de lettere vilde holde sig oppe naar colleget selv 
har forberedelsesklasser, der kan saette maal og 
saette det saa h0it som det b0r saettes? 

Men foruten at disse grunde som anf0res for 
nedlaeggelse av den forberedende avdeling, ikke hol- 
der stik, saa kan der anf^res meget vegtige grunde 
mot nedlaeggelse og for bibeholdelse. 

Den f(j)rste og vegtigste grund mot nedlaggelse 
og for bibeholdelse av den forberedende avdeling 
ved Luther College er hensynet til skolens formaal. 
Mot dette maal arbeides der sikrest og bedst naar 
der fra begyndelse til ende, fra septima til prima, 
er enhet i undervisningen. Dette har, tror jeg, al- 
tid vaeret Luther College's og samfundets position 
i denne sak. Meget tydelig er dette f. eks. fremsat 
i et "Indlaeg fra laererkollegiet i Decorah til kirke- 
raadet", undertegnet av professorene Larsen, Jakob- 
sen, Brandt, Reque, Bredesen, Narvesen, Veblen, 
Th. Bothne, og datert 25de mai 1878. Det findes 
i synodalberetningen for 1878, side 66, og er for- 
fattet i anledning av en indstilling fra kirkeraadet 
om at skolelaererseminariet, som da var ved Luther 
College, burde u bringes i en bedre og mere selv- 
staendig stilling". Laererkollegiet uttaler som sin 
"formening", at de to anstalter b0r skilles ut fra 
hinanden og u laererseminariet gives anledning til at 
saette fot under eget bord". Dette begrundes da 
med f0lgende ord, der har en slaaende anvendelse 
for det foreliggende sp^rsmaal idag: 

"Enhver skole som arbeider mot et bestemt 
maal, enten nu dette bestaar i at meddele en holere 



Christian Keyser Preus 333 

eller lavere almendannelse, eller i at oplaere til en 
saeregen livsgjerning, maa holdes igang efter en 
plan som er avpasset efter dens opgave og efter den 
tid som er fastsat for et fuldstaendig kursus, og 
baade de undervisningsgjenstande som vaelges, det 
omfang hvori det meddeles, og den metode hvorved 
de s0kes ind0vet, maa staa i samklang med anstal- 
tens hele anlaeg. Men denne for en skoles trivsel 
uavviselige fordring kan kun i ringe grad fyldest- 
gj0res, aldenstund man, enten av uformuenhet eller 
for at spare penger, sammenblander skoler med for- 
skjellig formaal og forskjellig kursus; den ene eller 
begge vil altid komme til at lide under en saadan 
ordning; og beviser herfor beh0ver vi ikke at hente 
utenfra, skj0nt de foreligger i maengde baade fra 
den tyske og den nordiske skoleverden, da man der 
en tid fandt paa at kombinere de saakaldte realsko- 
ler med de gamle latinskoler; men vi har daglig be- 
viser nok indenfor vore egne d0rer. Kurset i vort 
laererseminar har hittil vaeret 3 aar, mens collegets 
kursus er 6. Naar nu disse vore skolers forskjellige 
avdelinger for st0rstedelen (ialfald hvad skolelae- 
rerklassene angaar) skal ha faelles undervisning, 
saa sees det let at denne hverken med hensyn til me- 
tode eller indgaaen i de enkelte fag kan bli av den 
beskaffenhet at den i tilb0rlig mon passer for begge 
parter; og-s0ker man at lempe den efter det nu be- 
staaende, t0r det haende at den ikke ret kommer til 
at passe for nogen. Skal der saaledes, for at naevne 
nogen eksempler, meddeles faelles undervisning i 
norsk, saa vil laereren vaere avskaaret al adgang til 
at forutsaette mangehaande ting som er latinskolens 
elever bekjendte fra latin og tysk, og hindres fra 



334 Christian Keyser Preus 

at anstille naerliggende sammenligninger og hente 
oplysning fra disse s0stersprog, eller han maa 
saette laererelevene ut av betragtning og kun tale til 
en del av klassen. . . ." Videre : "Allerbedst vilde 
det — efter vor overbevisning — vaere om man 
saa sig istand til at oprette lasrerseminariet ganske 
selvstaendig og henlaegge det paa et sted for sig 
selv; men skulde man av 0konomiske grunde og av 
hensyn til vor fattigdom paa laererkraefter ikke turde 
foreslaa dette, vilde vi indtil videre f0le os tilfreds- 
stillet med at det knyttes til et av vore akademier, 
hvis kursus, hvad baade tid gg fag angaar, forment- 
lig vil vaere langt mere egnet til i en viss grad 
at tjene som forskole for seminariet end de neder- 
ste klasser av en latinskole. Hermed vil vi ingen- 
lunde ha uttalt at vi finder det raadelig at vore aka- 
demier skulde anlagges paa at danne forberedelses- 
anstalter, enten for et skolelaererseminar eller for 
vort college; vi maa atter fremholde som vor for- 
mening hvad vi ovenfor s0kte at uthaeve, at enhver 
skole maa indrettes og drives i overensstemmelse 
med det formaal som den har i sig selv, og ikke 
forrykke dette ved at stille sig opgaver som hver- 
ken svarer til dens navn eller til dens vaesen. Vore 
akademier vil bli alt andet end hvad de burde vaere: 
kristelige skoler for h0iere almendannelse, — de 
vilde forfeile sin opgave, tape i kredit og omsider 
miste s0kning om de indsnaevres til forberedelses- 
skoler av det ene eller det andet slags." 

Det som var sandt angaaende n0dvendighet av 
enhet i undervisningen i 1878, er sandt idag. Det 
som er maalet for en skoles arbeide, b0r tages sigte 
paa fra begyndelsesklassene av. Al undervisning 



Christian Keyser Preus 335 

b0r anlaegges derefter. Om derfor andre anstalter 
hvis egentlige maal er at gi en gavnlig almendan- 
nelse, leilighetsvis ogsaa forbereder for klasser ved 
Luther College, saa b0r der dog vaere en skole som 
er til og er indrettet netop for at forberede for 
collegeklasser, og den b0r vaere i forbindelse med 
colleget selv. Da kan college!, faa arbeidet som det 
vil ha det, og fuldt ut kontrollere det. Da vil 
det ikke opslukes av andre interesser eller forkvak- 
les av fremmede hensyn. 

Dette er ogsaa anerkjendt i vort lands skole- 
verden. De allerfleste colleges i vort land har sine 
egne "preparatory departments^ . I sin uskyldighet 
har baade den ene og den anden hat den tanke at 
det var noget de norske, specielt Synoden, og ingen 
anden drev med. Gir man sig tid til at se efter, 
saa vil man finde at Synoden kanske vet hvad den 
gj0r i dette stykke ogsaa. 

Sandheten i den sak er if0lge opgaver av 1901 
fra "Commissioner of Education" f 0lgende : Der er 
i de Forenede Stater 473 universiteter og colleges, 
derav har 400 "preparatory departments", 73 ikke. 

Man har ment at omtrent alle s tat suniver site ter 
dog ikke hadde dem. Faktum er at der i de For- 
enede Stater er 48 statsskoler — universiteter og 
colleges, — og derav har 27 "preparatory depart- 
ments" og 21 ikke. 

Hvem vet bedre hvad der betaler sig, og hvem 
0ver mere indflydelse gjennem sine skoler end ka- 
tolikkenef Av deres 64 colleges og universiteter 
er der blot 3 der ikke har "preparatory depart- 
ments", nemlig deres store universitet i Washington, 
D. C, et college i Tentopolis, 111., og et college i 



336 Christian Keyser Preus 

Meinrod, Ind. De oVrige 61 har det. Luther anerne 
har 24 colleges, og hvert eneste et av dem har sit 
"preparatory department". 

Se saa paa de enkelte stater der mest vedkom- 
mer os. Iowa har 25 colleges og universiteter, og 
alle undtagen statsuniversitetet har "preparatory 
departments". Illinois har 31, og alle undtagen 
ovennaevnte katolske college i Tentopolis har "pre- 
paratory departments". Wisconsin har 9, og alle 
undtagen statsuniversitetet har det. Minnesota har 
likeledes 9, og alle undtagen statsuniversitetet har 
sine "preparatory departments". Nord Dakota har 
3, og alle har det. Syd Dakota med 5 likeledes. 

Det kan ogsaa vaere vaerd at merke sig at de ka- 
tolske colleges har sine egne "preparatory depart- 
ments" uagtet der desuten er 361 katolske akade- 
mier. 

Saa vigtig ansees det altsaa for colleges at ha 
sine egne "preparatory departments", og saa fast 
holder man paa dem ! Det synes da mildest talt 
baade uforstandig og vovelig at ville nedlaegge den 
forberedende avdeling ved Luther College. Gj0r 
de godt arbeide for katolikkene, hvorfor da ikke for 
os? Traenger alle andre lutherske colleges dem, 
hvorfor ikke vi? Svarer det sig for omtrent alle 
andre colleges i Vesten at ha dem, hvorfor ikke for 
Luther College? 

I en artikel fra Grinnell College sies der angaa- 
ende fordringene for optagelse i college-klasser : 

"No genuine college of liberal arts dares yield 
the decision of a question involving matters of such 
grave importance to the varying suggestions of local 
conditions or to the caprice of immature students 



Christian Keyset Pre us 337 

who are reluctant to endure the toil of attaining a 
genuine culture along with a more practical educa- 
tion. The duty of the college with reference to ad- 
mission requirements stands first in time as it does 
in importance, among the duties it has to discharge 
to society." 

Og likesom derfor et college aldrig b0r la andre 
skoler bestemme hvad slags elever det skal faa, 
eller fordringene for optagelse i college-klasser, saa 
sier det sig ogsaa selv at intet college med et saer- 
egent formaal vil risikere at vaere avhaengig av an- 
dre skoler hvad tilgang av elever angaar. Hvorfor 
skulde da Luther College risikere det? I flere aar 
har Luther College skaffet omtrent halvdelen av 
elevene i freshman-klassen, den anden halvdel kom 
dels fra vore akademier, dels fra hpiskoler, normal- 
skoler o. 1. Iaar er i freshman-klassen 22 fra Lu- 
ther College, 7 fra vore akademier og 12 fra andre 
skoler. En av de 7 var ifjor ved Luther College, 
og en av de 12 var her et aar tidligere. Ikke saa 
faa av dette antal staar til rest med en hel del. 

En anden ting som gj0r det np'dvendig at col- 
leget har sin egen forberedende avdeling, er at her 
stadig kommer elever der ikke er tilstrsekkelig for- 
beredt for freshman-klassen. Skal vi vise dem bort? 
Det maa vi dersom vi ikke har forberedelsesklas- 
ser. Ja, men dersom Luther College ikke hadde 
nogen klasse nedenfor freshman-klassen, kom ikke 
saadanne elever. Jo, de gj0r. Det finder de stats- 
universiteter ut som ikke har "preparatory depart- 
ments"; men tingen er den, de har raad til at gi 
saadanne speciel undervisning, hvilket jo er forbe- 
redelsesarbeide, svarende til det som gj^res i "pre- 



338 Christian Keyser Prens 

paratory departments". Dette punkt var nylig oppe 
ved et lasrerm^te her i Iowa i anledning av saadant 
arbeide ved statsuniversitetet i Iowa City. 

Nei, det gaar ikke an at vise elever bort fra 
Luther College fordi de ikke er faerdige for fresh- 
man-klassen. Luther College maa se at faa dem 
faerdige; ogsaa dertil trasnges "preparatory depart- 
ment". 

Endelig saa maa det ikke glemmes at Luther 
College stadig faar saadanne elever som aldrig kom 
til at gaa til vore akademier. Det er saadanne som 
kun kjender Luther College, eller som bor utenfor 
akademienes nabolag eller distrikt, f. eks. i nord- 
lige Wisconsin, Nebraska, New York, San Francis- 
co, Washington, D. C, Tennessee o. 1. Saadanne 
elever vilde meget sjelden gaa til nogen anden av 
vore forberedelsesskoler. Enten gik de ikke, eller 
de gik til holskoler i sit eget nabolag og kom maa- 
ske aldrig hit til os. 

Likesom det er av stort vaerd at ha en skole 
med en historie, med traditioner, med et navn kjaert 
for alle alumni og hele samfundet, og kjendt fra 
kyst til kyst, saa er det av vigtighet at denne skole 
kan skaffe dem der vil netop til den, just den under- 
visning de traenger, enten den er h0it oppe eller lavt 
nede. Og likesom Luther College aldrig b0r bli 
en skole hvor kun de der er saa og saa rike, kan 
gaa, saa b0r det heller ikke bli en skole hvor kun 
saa og saa laerde kan komme. 

En saadan forandring som at nedlaegge den for- 
beredende avdeling ved Luther College, vilde der- 
for ikke vaere fremskridt, men tilbakegang, vilde 
forkvakle og forstyrre skolen. "Preparatory de- 



Christian Keyser Preus 339 

partment" b0r meget mere bibeholdes, utvides og 
styrkes. 

En anden forandring som der har vaeret tale 
om, er den at laegge "tuition" paa for elever i col- 
lege-avdelingen. Men derved vilde Luther College 
gj0res dyrere end rivaliserende skoler. Luther Col- 
lege b0r stilles saa at det kan "meet competition". 
Dog, end vigtigere er det at opholdet ikke gj0res 
vanskeligere for den fattige gut, for den der vil 
studere teologi; men det vil det bli ved et saadant 
paalaeg. Herved skal jeg imidlertid ikke opholde 
mig videre. En komite har den sak under overvei- 
else og vil indberette til Synoden. 

Men der er forandringer som b0r gj0res forat 
Luther College des bedre kan tjene vort samfund. 
Luther College lover og har altid lovet en kristelig 
utdannelse. Hertil h0rer de to ting tugt og under- 
visning, begge med kristendommen som grundlag 
og i kristelig aand. 

Ta f0rst disciplines Naar alt kommer til alt, 
saa har jo intet st0rre betydning for et samfunds 
skole end disciplinen. Uten god disciplin vil en skole 
hindres i sit arbeide, ikke nyte den tillid og faa 
den st0tte den trasnger, vil miste sine venner og for- 
feile sit maal. Med det bedste utstyr, med den for- 
trinligste skoleplan, med det laerdeste fakultet vil 
Luther College dog komme tilkort dersom god 
disciplin mangier. Der er intet hvorved Luther Col- 
lege saa meget vil kunne tjene kirken, faa saa mange 
og bra discipler, vinde saadan tillid og kjasrlighet 
som ved at 0ve god disciplin. God disciplin vil gj0re 
arbeidet frugtbringende, opholdet ved skolen vel- 
signet, og mere end noget andet tjene til de unges 



340 Christian Keyset Preus 

bevarelse og forberedelse for livet. La en far og 
mor fortaelle hvad de heist vil at deres gut skal bli, 
enten laerd eller bli bevaret som et Guds barn. Den 
prest som sender en gut paa skolen, hvad vil han 
be om for ham? Vistnok at han skal laere noget, 
men mest at han skal bli ordentlig og bra. Derfor 
maa disciplinen ha f0rste plads. Vi kan nok tr0ste 
os selv og andre med at mangt og meget er vaerre 
ved andre skoler; men det er en daarlig tr0st, alden- 
stund disciplinen ved Luther College kunde for- 
bedres, blot der blev gjort hvad gj^res kan med 
dette for 0ie. 

Hvad b0r og hvad kan gj^res? 

Opf0relse av et "dormitory", saa "preparatory 
department" kan faa egen bygning. En stor hin- 
dring for gjennemf0relse av ordentlig disciplin er 
den omstasndighet at saa mange av elevene maa bo 
i privathus. Av den grund blir det to slags hus- 
orden ved colleget. De som bor utenfor, har mere 
frihet. De som bor i bygningen, vil gjerne nyte 
samme frihet og fristes da til at bryte husordenen 
for at faa den. Det nytter litet at saette samme reg- 
ler for dem der bor utenfor som for dem der bor i 
bygningen, naar det er umulig ved et noie tilsyn at 
se reglene gjennemfcfrt. I forbindelse hermed skal 
jeg blot naevne hvilken skadelig indflydelse det ifolge 
bestyrerens indberetning i sin tid hadde at discip- 
lene efter collegets brand maatte bo utenfor byg- 
ningen. 

Opf0relse av en saerskilt beboelsesbygning — 
"dormitory" — vilde derfor vaere av stor betyd- 
ning for at fremme god disciplin. At opsaette her- 
med laengere end n^dvendig kan ikke forsvares. 



Christian Keyser Pre us 341 

Dette erkjendtes av synodem0tene i 1901, hvilket 
beslutningen herom viser. Derved kunde den for- 
beredende avdeling faa sin egen bygning og for en 
stor del sit eget tilsyn. Dette vilde i flere henseen- 
der vaere fordelagtig. Det er f. eks. ikke altid hel- 
dig at maatte irettesaette aeldre elever i yngres naer- 
vaerelse. Dernaest har det laenge vaeret et alminde- 
lig 0nske blandt elevene selv, saa det allerede av den 
grund var 0nskelig. Den forberedende avdeling 
skulde naturligvis som f0r vaere en del av Luther 
College, men ha eget tilsyn og egen tilsynsmand. 
Det har sin egen principal nu; men han kunde faa 
mere at gj0re specielt med denne avdeling. Elevene 
i den vilde komme til at staa mere paa egne ben, 
f0le mere ansvar, utvikles hurtigere maaske. 

Det naeste som b0r iverksaettes, er opffyrelse av 
bygning for bibliotek og museum. Dette vilde og- 
saa bli av uberegnelig vaerd for disciplinen ved sko- 
len, idet bibliotekets og museets flytning vilde gj0re 
det mulig at indrette leilighet for en laerer i colleget. 
Stadig f0les der trang til et rummeligere lokale for 
collegets bibliotek og museets samlinger, bidrag er 
allerede skjaenket til dette 0iemed, og endelig gav 
den ifjor avvergede ildebrand os en mindelse om at 
faa et tryggere sted for saa vaerdifulde samlinger. 
Alt dette viser at det er en sak som burde fremmes 
saasnart det kan ske, og det kan ske saasnart nogen 
tar fat derpaa. Herom fattet Minnesota distrikt 
ifjor f0lgende beslutning: 

"Av bestyrerens indberetning sees at der er 
mangel paa rum, hvilket n0dvendiggj0r at et st0rre 
antal discipler maa bo utenfor skolebygningen. 
Dette onde b0r raades bod paa snarest mulig, da 



342 Christian Keyset Preus 

det er til stor skade for samfundet at elever bor hist 
og her i byen Decorah, og saaledes ikke kan komme 
under det tilsyn som er n0dvendig for at opretholde 
god disciplin. Paa grund av denne mangel paa 
rum utsaettes vort bibliotek av denne mangel paa 
fare. Synoden opfordrer derfor kirkeraadet til 
at bringe frem for naeste fasllessynode et utkast til 
de n0dvendige byggeforetagender ved Luther Col- 
lege, og uttaler det haab at samfundet snarest mu- 
lig kan faa dette arbeide utf0rt." 

Fornemmelig for disciplinens skyld er det ogsaa 
n0dvendig at colleget faar mere larerhjalp. Det 
burde realiseres, som oftere har vaeret omtalt i fa- 
kultetsm0ter, at skolens bestyrer burde faa lettelse 
ved at faa en laerer til at overta eller bistaa med 
tilsynet og andet arbeide som nu paaligger besty- 
reren, enten man vilde kalde ham "dean", "regis- 
trar", "inspector" eller "assistant". Bestyreren 
blev da ikke saa optat av de hundreder av ting, til- 
dels smaating, som nu laegger beslag paa hans tid 
og tanke, og blev ikke saa bunden, men kunde ofre 
mere tid paa saker av st0rre betydning for skolen 
i det hele. 

Man maa erindre at kravene vokser paa alle 
kanter her som andensteds ogsaa blandt vort folk 
og i vort samfund. Ekstraklasser for dem der kom- 
mer fra forskjellige skoler, tar mere tid, tilsynet 
kraever mere tid, biblioteket kraever mere tid, klas- 
ser burde stundom deles osv. 

Alt dette som i det foregaaende er naevnt, er 
hverken faa eller smaa ting. Men vil man vite hvor- 
ledes Luther College ret skal kunne tjene Synoden, 
saa maa det alt naevnes. Den som har tvil om tran- 



Christian Keyset Preus 343 

gen til disse ting, kan blot opholde sig ved colleget 
et aar, saa vil ogsaa han fole trangen. 

Hvad dernaest forandring med hensyn til un- 
dervisning eller skoleplan angaar, da er fplgende at 
merke : Forat Luther College skal kunne vaere li- 
kestillet med andre colleges, maa det kunne stille 
sine krav i freshman-klassen som andre colleges. 
Men skal dette ske, b0r kursuset i den forberedende 
avdeling gj0res fireaarig. Derpaa er kravene for 
freshman-klassen ved alle f0rsterangs colleges ba- 
serte. 

Man kan naturligvis si : Vi vil ikke indrette 
Luther College efter andre colleges. La det ind- 
rettes uten st0rre hensyn til andre, kun som vi selv 
traenger det. Nu, det gj0r Missourisynoden og har 
gode resultater. Det er en undtagelse at en av de- 
res college graduates ikke studerer teologi. Men 
de er sterkere end vi, fordi de har sit fortraeffelige 
skolesystem hvis grundlag er menighetsskolen, der 
st0ttes med en opofrelse og tro som altid bringer 
resultater. 

Dernaest har Luther College ved sin ordning av 
college og "preparatory departments" allerede til- 
dels indrettet sig efter amerikansk m0nster. Dette 
er jo ogsaa meget paakraevet, aldenstund der stadig 
kommer elever hertil fra h0iskoler, og elever gaar 
herfra til statsskoler eller gaar ut som laerere. Vore 
elever vilde ikke passe ind hos andre, og andre ikke 
hos os dersom ikke vor skoleplan holdt nogenlunde 
skridt med den der er den almindelige ved andre 
colleges. Netop derfor er det n0dvendig at den 
klasse i hvilken de fleste elever fra andre h0iere 
skoler optages, freshman-klassen, stiller sine krav 



344 Christian Keyser Preus 

saa holt som noget college. Men skal den kunne 
det, saa maa vort eget "preparatory department" 
faa et fireaarig kursus istedenfor et treaarig som 
vi nu har. Det maa faa et aar til. 

Det er sandt at vore graduenter, der tar op 
"graduate work", enten det er f. eks. ved Iowas 
statsuniversitetet eller ved John6 Hopkins, i moden- 
het og dygtighet ikke staar tilbake for andre sko- 
lers graduenter. Vi har jo et laengere skoleaar end 
de fleste skoler, og hvad der betyder endnu mere, 
er den kristendomsundervisning vore unge har nytt 
like fra sine hjem av, og som visselig danner og 
modner som intet andet. Men det gaar dog ikke 
derfor an at paastaa at vi i den forberedende av- 
deling kan gj0re saa meget i alle maater i tre aar 
som andre gj0r i fire. 

Dette er det som mangesteds vil hindre vore 
elever fra at optages uten eksamen, og da vil det 
hindre os i at faa elever. Vil man derfor gj0re 
ret og skjel mot Luther College, saa maa der laeg- 
ges et aar til den forberedende avdeling. Under- 
visningen vil bli fuldstaendigere. Baade engelsk, 
norsk og latin vil kunne drives mere tilfredsstillende. 
Fordringene til optagelse i freshman-klassen kan da 
stilles hoiere. 

Som en anden 0nskelig forandring har endvidere 
oftere vaeret naevnt oprettelse av flere "courses" 
ved Luther College. Luther College har, som be- 
kjendt, kun et kursus, det klassiske. Grunden her- 
til er at Luther College oprettedes for at "opdrage 
kirkelaerere". Det f0rste der i den henseende b0r 
gj0res, er nu at forbedre skolens nuvaerende kursus, 
gj0re det saa godt som mulig. Mange "courses" 



Christian Keyser Preus 345 

gj0r ingen skole til en god skole. Der er nok av 
daarlige skoler i landet med mange "courses". Men 
netop ovennaevnte utvidelse av kurset i den forbe- 
redende avdeling til fireaarig vil forbedre det me- 
get. Luther College vil ikke savne anerkjendelse 
fordi skolen har blot et kursus, men vel dersom dette 
kursus ikke holder maa-1, sammenlignet med det som 
andre "standard colleges" har. Netop ganske ny- 
lig gratulerte en professor fra en st0rre skole end 
Luther College er, vor skole med at den hadde vat- 
ret istand til at holde ute den mangfoldighet av 
"electives", "courses" osv., som saa let kommer ind 
og forkvakler arbeidet. Han hadde selv arbeidet 
for dets indfjzfrelse ved en skole, men hadde faat 
nok av det. 

Og dog b0r der ogsaa i college-avdelingen gj0- 
res en forandring eller utvidelse, og det er at der 
til vort nuvaerende kursus for de to sidste aars ved- 
kommende foies saakaldte "electives", der kan dan- 
ne et "modern language course", et "literary course" 
eller hvad man vil kalde det. Dette kursus vilde 
da indeholde fag der i de to sidste aar kunde tages 
istedet for f. eks. latin. Og dog maatte dette kur- 
sus anlaegges saaledes at det saavidt mulig var 
aekvivalent, jevngodt med, kraevde like saa megen 
tid og Aid som det regulaere kursus, og tillike saa- 
ledes at det vilde fremme elevers forberedelse for 
det teologiske studium, paa samme tid som det og- 
saa kunde tjene som et gavnlig grundlag for andre 
studier. 

Om nogen ved Luther College f. eks. file mere 
"history of education", paedagogik, for mig gjerne 
naturfag, saa vilde han vaere saa meget bedre for- 



346 Christian Keyser Preus 

beredt baade for det ene og det andet og ikke mindst 
for prestegjerningen. Der tales og skrives meget 
om "broadly trained men". T. T. Munger skriver 
i "Century Magazine" : "It will never become un- 
true, though it may be for a time forgotten, that a 
broadly trained man is worth more to society than 
one trained as a specialist." (Vol. XII, p. 272.) 
Men ingen traenger mere at vaere en "broadly trained 
man" end den som skal vaere prest eller laerer i Den 
norske synode idag. 

Det har desuten vaeret en almindelig n0d ved 
colleget at der har vaeret elever for hvem vort klas- 
siske kursus isaer i de 0verste klasser viste sig at 
vaere for haardt. De har ikke kunnet magte spro- 
gene. Stundom har de maattet ta et ekstra aar, 
stundom har de med mismod sluttet, stundom er 
de gaat til seminariet, men utilfreds med at de ikke 
ved colleget opnaadde at graduere eller fik graden 
B. A. For saadannes vedkommende vilde da en ord- 
ning som den her foreslaatte vaere meget velkom- 
men og tjenlig. For dem der ikke taenkte at gra- 
duere, blev der anledning til at ta fag som de spe- 
cielt traengte. For dem der vilde graduere, vilde 
der vaere et kursus aekvivalent med det klassiske, 
hvor de efter avgangseksamen vilde faa graden B. 
A. likesaavel som andre. For dem der ikke agtet 
at studere teologi, vilde det byde enkelte fag der 
vilde passe bedre end f. eks. latin. Og dog vilde 
alle som graduerte, ha gjennemgaat et saadant kur- 
sus at de kunde opta det teologiske studium ved vort 
teologiske seminars teoretiske avdeling. 

Hvad samfundet kunde og burde gj0re for flere 
kursers oprettelse, om det hadde midler dertil, er 



Christian Keyser Pre us 347 

en anden sak og b0r ialfald f0rst komme under al- 
vorlig overveielse, naar det kursus skolen har, er 
gjort bedre og fuldstaendigere. Det allerbedste, 
det ideale, vilde naturligvis vaere at samfundet skaf- 
fet al sin ungdom al den utdannelse den traenger for 
alle stillinger i livet, saa at samfundet ikke blot ut- 
dannet folk for prestegjerningen, men ogsaa til ad- 
vokater, laeger, kj0bmaend, ingeni0rer, elektrikere, 
farmere osv. ; men ingen vil si at det var tanken med 
Luther College, ingen vil mene at det kan det den 
dag idag. 

En ting hvorved Luther College kunde yde Sy- 
noden store tjenester, vilde vaere om det kunde 0ve 
sin indflydelse ikke blot som ovenfor naevnt gjennem 
leilighetsvise taler ved laererne, men ogsaa ved ut- 
givelse av skrifter, hvortil der maatte vaere trang. 
Hertil burde der opmuntres. Ved utstillingen i St. 
Louis ifjor utgjorde laereanstaltenes tryksaker en 
vaesentlig del av deres utstilling. Netop gjennem 
sine skrifter 0ver de en stor indflydelse i skoleverde- 
nen utover hele landet. 

Endelig b0r her ogsaa naevnes som noget der er 
av uberegnelig betydning for Luther Colleges frem- 
tid, hvad jeg omtalte i min indberetning til Synoden 
i 1904 angaaende utdannelse av laerere: "Synoden 
b0r vaere opmerksom paa de stigende krav til de 
maends utdannelse der skal indeha laererstillinger in- 
den samfundet, og itide dra omsorg for at skikkede 
unge maend grundig forberedes, saa samfundet kan 
faa saadanne laerere som det vil ha naar det traen- 
ger dem. Det er sandt, der er nok av grundig ut- 
dannede maend at faa. Navnelister omsendes jo 
aarlig. Men det er ikke saadanne maend som Sy- 



348 Christian Keyser Preus 

noden med sine saeregne fordringer kan ta i sin tje- 
neste. Den vil ha maend som er vort samfund og 
vor kirke hengiven, paa samme tid som de er til- 
straekkelig hjemme i sit specialfag. Begge disse 
kvalifikationer maa til. Men hvor vil Synoden faa 
disse maend fra naar den traenger dem, dersom den 
ikke faar nogen utdannet med dette for 0ie? Det 
er nok saa, den har faat dem f0r og kan faa dem 
igjen; men det er neppe viselig handlet ikke at drage 
omsorg herfor." 

Bedst vilde det vaere om stipendier kunde gives 
til saadanne der foruten ansees skikkede for- 
resten, ogsaa hadde studert teologi. De vilde der- 
ved ha et vaerdifuldt tillaeg til sin 0vrige utdannelse. 
De vilde naarsomhelst kunne indtraede i prestegjer- 
ningen om de ikke traengtes som laerere netop ved 
avslutningen av sin stipendietid, eller efterat de 
hadde pr0vd sig som laerere. De vilde — og det 
er det vigtigste — vaere bedre rustet til at m0te de 
angrep som snart sagt ved alle st0rre laereanstalter 
vilde gj0res paa deres barnetro og lutherdom. La 
os altid huske paa at ved skolers utstyr er laererne 
hovedsaken. 

Det som i denne avhandling har vaeret fremholdt 
som det hvorved Luther College bedst kan tjene 
Synoden, er i korthet f0lgende: 

Sit formaal maa colleget ved alle ordninger ha 
for 0ie og ikke komme bort fra. 

Samfund og menigheter maa det heller ikke f jer- 
nes fra. De traenger colleget, og colleget traenger 
dem. 

Med stor varsomhet b0r det foreta forandrin- 
ger. Der kan let bli tilbakegang istedet for frem- 



Christian Keyser Preus 349 

gang, f. eks. ved indf0relse av "coeducation" eller 
ved nedlaggelse av den forberedende avdeling. 

Disciplinen der lider under den forhaandenvse- 
rende mangel paa rum, vilde kunne forbedres ved 
opf0relse av "dormitory", ved nyt lokale for "biblio- 
tek og museum og ved mere larerhjalp, specielt ved 
ansaettelse av en "dean". 

Undervisningen, skoleplanen vilde forbedres ved 
utvidelse av den forberedende avdelings kursus til 
fireaarig og ved oprettelse av et "literary course" i 
college-avdelingens to sidste aar. 

Ved utgivelse av skrifter der traenges, kunde col- 
leget gavne samfundet. 

Ved en ret anvendelse av stipendier til utdan- 
nelse av laerere vilde samfundet gavne colleget og 
bidrage meget til at sikre dets fremtid. 

Ja, collegets fremtid — hvad vil den bli ? Det 
kommer for en stor del an paa hvad Synoden gj0r 
med de her nasvnte saker. 

Luther College har hat en enestaaende fortid. 
Ingen skole har vaeret eller kan bli hvad Luther Col- 
lege har vaeret for norskdom og lutherdom blandt 
os. Dets arbeide er kjendt. Dets navn er kjaert. 
Samfundet har ofret meget for det og har faat me- 
get fra det. 

Netop collegets navn, dets historie, dets arbeide, 
den stilling det indtar, den anseelse det nyter, den 
kjaerlighet hvormed det omfattes, det er altsammen 
fortrin som b0r utnyttes, det aapner anledning til 
at 0ve en indflydelse som ellers var umulig, kalder 
os alle til at samle os om vor skole i arbeide og b0n, 
og berettiger ogsaa til at vente en velsignet fremtid 
for Luther College i Synodens tjeneste, ved hans 
naade som "hittil har hjulpet". 



350 Christian Keyser Preus 

La os mindes et ord som takes ved collegets ind- 
vielse i 1865: " . . . Hvem er bygningsmaendene ? 
Naermest er det nu laererne og elevene ved skolen; 
men da begge disse har sin aandelige livsgrund i 
menigheten som deres moderskj0d, er utgaat fra 
forskjellige menigheter, opholdes ved dem og ven- 
tes at skulle vende tilbake til dem, saa har menighe- 
tene en mors kald like overfor skolen, og hvert me- 
nighetslem er en bygningsmand ved dette arbeide 
. . . I de kommende tider skal vore barn efter os 
i Luther College se et vidnesbyrd om at deres faedre 
har holdt fast ved den rene lutherske tro og laere, 
i tillid til Guds forjaettelse har arbeidet for dette 
klenodies bevarelse ogsaa for deres barn og barne- 
barn; de skal derved opmuntres til like iver og rede- 
bonhet for det rene evangeliums bevarelse og ut- 
bredelse. Herren skal da av sin naade velsigne og- 
saa deres arbeide til sit navns aere og mange sjaeles 
frelse blandt kommende slegter. Ti naar Herren 
bygger huset, saa arbeider ikke bygningsmaendene 
forgjaeves!" 

2. PRESIDENTIAL ADDRESS 

Third Annual Convention of the Educational Association of the 

Norwegian Lutheran Church, St. Paul, Minn., 

December 29, 1919. 

The Educational Association of the Norwegian 
Lutheran Church of America held its first annual 
convention two years ago in Minneapolis. The 
second convention was held in the summer of 1918 
at Albert Lea. 



Christian Keyser Preus 351 

At the first meeting of the Association there 
was some difference of opinion as to the object, the 
work and the membership of the body. 

At the second convention the different plans and 
views were discussed at length. 

The unanimity as to the need of educational 
work in the Church brushed all differences regard- 
ing other questions aside and a constitution was 
adopted. 

This constitution gives recognition to all edu- 
cational interests in our. Church, allows all educa- 
tional institutions, from the elementary schools, the 
parochial and Sunday schools up to the seminary, 
representation in the Association, and meets, I think, 
in a general way, all reasonable requirements for a 
broad and practical organization which can har- 
monize and strengthen the different educational ac- 
tivities within our Church without interfering with 
or taking over any of the specific functions of our 
church organization. 

Our Church controls our higher institutions of 
learning, is responsible for them, is their guardian, 
and the object of our Association is to support the 
Church in this work. 

The Association will in no way interfere with 
the elementary educational work in our individual 
congregations. The elementary schools are man- 
aged by the congregations themselves. The object 
of our Association is to awaken interest in, en- 
courage and support this work. And this is needed, 
for the church work in general, it is needed for the 
spiritual welfare of higher institutions. There is 
no work in our Church where there have been more 



352 Christian Keyset Preus 

words and less work, better discussions and poorer 
results, than in the work of elementary schools. 
And though the picture is artistically poor, it is 
nevertheless true to nature, the one in Dr. Norlie's 
book, "The Academy for Princes," where our 
school-work is shown to be a building with only top 
stories. 

This is an awful truth, and it contains one of 
the severest charges that can be brought against a 
church body. In the "Festskrift" of the Synod the 
story of the elementary schools is called "a dark 
page" in the history of our Synod, and I doubt that 
it is brighter in any other Norwegian church body. 

And conditions are undoubtedly going from bad 
to worse. To mention from my own experience 
at Luther College, students entering Luther College 
know less of the catechism, are less familiar with 
the Biblical history today than the students were 10. 
to 20 years ago. Still, those who come to our col- 
lege are not supposed to know less than the aver- 
age boy, and you will continually wonder about a 
number of them," how they can have received suf- 
ficient instruction for confirmation. They know less 
by heart and they understand less of religion than 
their fathers and mothers at the same age. 

Now, what does this mean? If anything con- 
cerns this Association, the meaning of this condition 
regarding religious education concerns it. 

It means nothing less than that the future ex- 
istence of our Norwegian Lutheran Church is threat- 
ened. All other educational work, all foreign mis- 
sionary work, society work, league work, boards 
and secretaries, all these together can not keep our 
Church alive if the lambs of Christ starve. 



Christian Keyser Preus 353 

Compare with this problem the problem of the 
finances, of feeding Lutherans in Europe of get- 
ting on the map; yes, even the language problem be- 
comes insignificant, for the solution of all these 
problems will not keep the devil from destroying 
our Church if we do not solve the problem of bring- 
ing our children and young people up in the nur- 
ture of the Word of God, if we do not feed the 
lambs of Christ. 

Let this, therefore, be constantly in the con- 
sciousness of our Association. Then it will naturally 
support all other institutions of learning in the right 
spirit, with the correct point of view, and under the 
guidance of God be able to accomplish something 
towards raising the standard of Christian educa- 
tion in all our schools. 

Our church people must realize the needs of 
Christian education, in that all our educational work 
is missionary work, it is not only by the Church, 
but for the Church, for the Kingdom of Christ. 

These people will not say like a wealthy man 
said: "I don't want to give to it, but I'll pray for 
it." They will both pray and pay. 

But work is needed, work in preaching, in lec- 
turing, in mission meetings, in writing. 

The ministers must by catechization and teach- 
ing in school and in confirmation classes give a solid 
foundation. The teachers of Christianity in insti- 
tutions of learning must stress and in a way place 
a premium on thorough Christian training, not only 
as a matter of academic credit, but principally for 
the value and blessing of Christianity in the individ- 
ual and his future work. 



354 Christian Keyser Preus 

The printed program calls attention to the work 
of the Association in the past. 

The work of the Association received consider- 
able time and attention at some of the district con- 
ventions last summer. 

We should ask that it become a regular topic 
at all annual meetings of the church body. Through 
the efforts of a few men the membership of the As- 
sociation is now 258. More work of this kind 
should be done. 

Dr. Norlie deserves credit for preparing the 
program for this meeting. I wish to thank the offi- 
cers for their patience with me as president. I have 
found very little time to work in the interest of the 
Association, and I hope your next president together 
with others will be able to make our Educational 
Association a power for Christian education in our 
Church. 

But our church people must realize the needs of 
Christian education. 

At a house where I solicited subscriptions for 
the proposed library building, several questions were 
asked me — the last one was: "Do you really be- 
lieve that it is so essential to give to this library 
building of yours as to give to missions and send 
missionaries to the heathens?" 

My answer was : "Where will you get mis- 
sionaries to send if you do not support and equip 
your schools to educate missionaries?" "Ja, de ae 
sandt, du faar skriva $100.00." 

Our people must get to see that our educational 
work is missionary work, it is not only by the 
Church, but for the Church, for the Kingdom of 
Christ. 



Christian Keyser Preus 355 

The people will not say like the wealthy man: 
"I don't want to give any money to it, but I'll pray 
for it." 

They will both pray and pay. 



3. NOGEN FARER FOR VORE KIRKE- 
SKOLER 

Prof. Preus's sidste foredrag, holdt for Iowa distrikts preste- 
konferens, Eagle Grove, Iowa, 19de januar 1921. 

1. Statens indgripen 

At statens indgripen kan vaere til fare for vore 
kirkeskoler tiltrods for at vort lands konstitution 
hjemler os religionsfrihet, har vi hat eksempler 
paa, baade hvad de enkelte stater og De Forenede 
Stater i sin helhet angaar. 

Eksempelvis kan naevnes, for de enkelte staters 
vedkommende, den saakaldte Bennett lov i Wiscon- 
sin, som vilde gj0re det av med alle menighetssko- 
ler; guvern0r Hardings proklamation i Iowa nu 
nylig under verdenskrigen, en proklamation som 
gjorde det yderst vanskelig her i staten at drive kri- 
stendomsundervisning i noget andet sprog end det 
engelske, det vaere i skolestuen eller fra praekesto- 
len; likeledes det nylig gjorte fors0k i staten Michi- 
gan paa at faa alle skolepligtige barn indenfor den 
stats graenser til at benytte sig av common-skolen og 
saaledes gj0re det umulig at drive noget slags virk- 
somt menighetsskolearbeide der. 

Med hensyn til de f0derale myndigheters ind- 
gripen kan henvises til den amerikaniseringsbevae- 



356 Christian Keyser Preus 

gelse som under krigen er blit knaesat av landets 
"Bureau of Education" i hovedstaden Washington; 
endvidere de ivrige bestraebelser der gj0res fra Na- 
tional Education Associations og andre fremragende 
maends side for at faa oprettet et nationalt "Depart- 
ment of Education" med en "Secretary of Educa- 
tion" i praesidentens kabinet, og det med den for- 
staaelse at vedkommende nye sekretaer skal tildels 
ialfald 0ve overopsyn med alle landets skoler, "con- 
trol all schools and all subjects". 

Under saadanne og lignende omstaendigheter er 
der to yderligheter som f rister : enten blindt at f plge 
eksemplet og saaledes miste det privilegium som 
landets konstitution har hjemlet os; eller ogsaa at 
saette sig mot alt, saaledes som katolikkene er til- 
bolelige til at gj0re, og saaledes miste vore medbor- 
geres tillid og agtelse. Begge dele forkr0bler kir- 
keskolene. Derfor er indgrep fra statens side fra 
tid til anden en virkelig fare for vore kirkeskoler 
og for den frihetens aand som har fremmet vort 
skolearbeide hitindtil til stor velsignelse for baade 
kirke og stat. 

2. Mangel paa lutherske l^rere 
Der klages nutildags over mangel paa laerere i 
almindelighet; 100,000 flere laerere og laererinder 
traenges i De Forenede Stater nu. Aarsaken til 
dette forhold er delvis at s0ke i den situation som 
krigen skapte; dernaest ogsaa i den mangel paa so- 
cial og 0konomisk anerkjendelse som blir laererstan- 
den i almindelighet tildel her i dette land. Der er 
ikke nogen virkelig fast og vel utdannet laererstand 
her i De Forenede Stater. 



Christian Keyser Preus 357 

Der er likeledes stor mangel paa kirkelaerere. 
Dette gjaelder baade med hensyn til prester og med 
hensyn til laerere i kirkens skoler. Der klages over 
mangel paa elever ved de forskjellige kirkesamfunds 
seminarier eller presteskoler. Dette er ogsaa for 
en stor del tilfaelde netop iblandt os norske luthe- 
ranere her i dette land. Ikke mindst vanskelig er 
det at faa det rette slags laerere ved vore kirkesko- 
ler. 

Det er nemlig vanskelig at faa disse laerere ved 
vore skoler saaledes som vi maa ha dem. Vi maa 
selv utdanne dem. Kun yderst sjelden er en laerer 
som er utdannet ved vore statsskoler i fuld sam- 
klang med skriftens laere ; istedet for Guds ords laere 
om skabelsen er vedkommende tilb0ielig til at op- 
stille en skriftstridig evolutionsteori ; bibelens inspi- 
ration bortforklares eller likefrem benegtes, — ra- 
tionalismen faar sitte i hoisaetet. Vore kirkeskoler 
trues derfor stadig av mangel paa sande troende, 
gudhengivne, lutherske laerere, som fordi de kjender 
vor tids store og farlige fristelser, er rede til at 
tjene og at kjaempe for Guds rikes sak som laerere 
i kirkens skoler. 

3. KlRKESKOLENES FJERNELSE FRA KIRKEN 

Den tredje fare er kirkeskolenes fjernelse fra 
kirken. Dette er skolenes historie, saerlig hvad uni- 
versiteter og colleges angaar, baade i De Foreriede 
Stater og verden over. Til eksempel kan naevnes 
Harvard, Yale, Brown, Princeton, — alle grundlagt 
for at tjene kirken, netop som vore skoler, opret- 
tet under b0n til Gud, fordi "heaven" var deres 
"interest", deres "goal". Nu er de alle at stille i 



358 Christian Keyser Preus 

klasse med de nyere universiteter, som Johns Hop- 
kins og Chicago, der ifolge vore graduenters utsagn 
anser kristendommen, saaledes som vi ved Guds 
naade har tilegnet os den, for et tilbakelagt stand- 
punkt. Det samme kom ogsaa frem ved hundred- 
aarsfesten ved universitetet i Kristiania i 1911, ved 
hvilken anledning man ei kunde undgaa at laegge 
merke til at den aand som nu hersker, er vidt for- 
skjellig fra den aand som professor Larsen bragte 
med sig til Luther College femti aar f0r. 

Lses blot nutidsbetragtninger over de gamles 
skolesystem. Man latterliggj0r nu universitetenes 
gamle "charters", som sier at de grundlagdes "to 
teach to know God in Jesus Christ and to love and 
serve Him in all sobriety, godliness, and righteous- 
ness of life"; eller at "happiness in the other world 
is the goal to strive for" ; eller, "dedicated to the 
thwarting of the old Deluder's plot" ; eller, at 
"Heaven is our great interest and business". Nu er 
det "academic freedom", "rational faith", "religion 
and research", som skal kjendemerke disse indflydel- 
sesrike laerdomssaeter der oprindelig blev oprettet 
for at staa i kristendommens tjeneste. 

Her sier en Ph. D. til en klasse unge eleven 
"Religion is only refined superstition." 

En laerer sa at han ansaa det som sin opgave 
"to untie the pupils from their mother's apron- 
strings". Dette bet0d et grusomt angrep paa tro 
og idealer. Artikelen fortsaetter: "No wonder 
that the students of that school were the terror of 
the neighborhood." 

Hvordan er skolene saaledes kommet bort? Ved 
at forandre formaal; ved at forandre kristendom- 



Christian Keyser Pre us 359 

mens plads; ved at liberalisers ; ved at verdsliggj0- 
res. 

Sp0rsmaalet er: Kan vi undgaa samme skjaebne 
for vore skoler? 

Verdsliggj0relse truer idag saa meget som no- 
gensinde. Materialisme, begjaerlighet efter vin- 
ding, kjaerlighet til verden, raader overalt. Lan- 
dene imellem kom det frem ved Pariser-opgj0ret. 
Taenk paa al "profiteering", "big business", "get 
rich quick schemes". Megen rigdom vil man ha; 
og dog, hvor vanskelig kommer en rik ind i Guds 
rike ! 

Verden dikterer i skoleverdenen. Der raader 
en gudl0s aand uten Guds ord, et gudl0st livssyn, 
gudl0se idealer, fristelser er almindelige. I saerlig 
grad kommer dette syn, denne aand, frem i 
"movies". Dette merkes ogsaa i elevenes maal. 
Nylig blev i en raekke av de bedste colleges en "ques- 
tionnaire" utsendt, om hvad elevene vilde bli, — 
ca. 7,000 svar indl0p. Ikke et eneste svar naevnte 
prest eller missionaer. Av de tusener av lutherske 
ungdommer ved universitetene vil saagodtsom ingen 
studere teologi. I Synoden var der blot en prest 
som var et produkt av et statsuniversitet. Luther 
College Preparatory Department har skaffet flere 
prester end alle "high schools" i U. S., — ja fem- 
ten ganger saa mange. 

Verden dikterer ogsaa deri at "vocational 
studies", utilitariske fag, fortraenger de aandsdan- 
nende fag og fag som gir "liberal education", fag 
som danner grundlag for teologiske studier, ogsaa 
ved kirkeskoler. Der sies: Man kan arbeide til 
velsignelse i kirkens tj eneste uten klassisk utdan- 



360 Christian Keyser Preus 

nelse. Hvor mange kirke-colleges forlanger, krae- 
ver graesk og latin for B. A.-graden? Colleges som 
idag er store og maegtige i landet og drives av kir- 
ken, fordrer ikke av fuldt utdannede prester at de 
kan laese bibelen i grundteksten. — Laes hvad Luther 
sier om de gamle sprog. — Jeg saa efter, hvad en 
som ellers er autoritet for mere engelske samfund 
end vi er, sier, nemlig dr. Weidner i Chicago, en 
laerd mand, en praktisk, produktiv mand: Til fuld 
utdannelse av kirkelaerere traenges kjendskap til 
grundteksten. — Det er ikke nogen fuld tr0st: at 
saa mange glemmer det. Det er ikke de mange, 
kvantiteten av vidner, som overbeviser, naar sp0rs- 
maalet blir om hvad Gud laerer, men kvaliteten, som 
en Athanasius, en Augustin, en Luther. — Heller 
ikke er det god tr0st at si : Vi har saa gode leksika 
og eksegeser i nutids sprog — det blir altid at ta 
bibelens ord fra den Helligaand "second hand". 
ProV at diskutere med en baptist om "laerer og d0- 
per" og se hvor meget lettere det er naar grund- 
tekstens ord benyttes. 

Det er verden som fortraenger dette for kirken 
saa vigtige studium fra kirkeskoler, og folk for- 
staar det ei. De gir sine penger, venter at faa vel 
utdannede prester og faar fromme, nidkjaere, men 
prester som altid vil lide under det at de ikke kan 
se hvad det sprog sier som den Helligaand benyttet 
ved bibelens avfattelse. 

Det er verden som forkvakler vore kurser ved 
vore skoler. Man glemmer idag som fordum, at 
kirkeskolenes fornemste interesse og "business" er 
himmelen. 

Ikke saa at der ikke er kristendom. Der kan 



Christian Keyser Preus 361 

vaere megen kristendom hos den enkelte om man stu- 
derer akerbruk og intet andet end akerbruk og det 
som haenger sammen dermed, men kirkeskoler maa 
ha mere end de enkeltes kristendom, de maa gj0re 
kirkens arbeide — utdanne kirkelaerere som baerer 
Kristi evangelium landet om. Det sker ikke naar 
en skoles arbeide, plan, kurser ikke peker mot kir- 
kens arbeide. Andre ting kan vaere gode og vaer- 
difulde, vigtige; men det gaar ikke an at la vaerdi- 
fulde ting utelukke vaesentlige ting. — Kristendom- 
men utelukker intet fag; den tar alle videnskaper i 
sin tjeneste; men de maa ikke bli herrer. 

Husk paa : alene kristendommen kan bringe lae- 
gedom mot tidens br0st; men til kristne skoler maa 
man s0ke for at faa kristne ledere. 

Hemmeligheten ved Tysklands styrke var den 
tyske skolemester. Styrken i vort samfunds arbeide 
maa vaere kristne laerere. Dem maa vi utdanne. 
Vi maa gj0re det selv — andre gj0r det ikke for os 
— vore skoler maa gj0re det. Skolenes plan og 
anlaeg maa peke mot maalet. 

En mand har netop skrevet: "How to keep our 
Christian institutions for education Christian as well 
as educationally above reproach is no mean task." 
(Bibl. Rev.) 



VII. AVHANDLINGER 

. 1. MINDER FRA SPRING PRAIRIE 
PRESTEGAARD 

XJYLIG fortalte man mig at de to store eketraer 
i ^ utenfor Spring Prairie prestegaard er nedtat. 
De var blit skr0pelige, og man turde ikke la dem 
staa laenger. Dermed er forsvundet nogen av de 
seldste minder jeg har. Jeg synes altid at de traer 
kunde fortaelle saa meget fra min barndoms tidlig- 
ste dage i femtiaarene. 

Med hvert aar som gaar, forsvinder flere og 
flere av de gamle mindesmerker fra nybygget her i 
vesten. Desto n0dvendigere blir det at nedtegne 
ting som kan vaere av interesse for den yngre slegt 
iblandt os, og som vi av det andet slegtled blandt de 
norske i Amerika endnu erindrer. 

Laenge har jeg hat lyst, men ikke tid til saadant 
arbeide. Med tiden er det smaat endnu. Naar 
jeg allikevel nu vil fors0ke at nedskrive en del er- 
indringer om "gamle dage" fra mit f0dested, Spring 
Prairie prestegaard, saa er det for at indfri et of- 
tere gjentat l0fte. Dernaest er jeg ogsaa bange at 
snart alle gamle eker blir borte, og da er der ingen 
der kan gi mig de oplysninger som traenges ved siden 
av det jeg selv mindes. 



Christian Keyser Preus 363 

Herman Amberg Preus og hustm Caroline Dor- 
thea Margrethe (f0dt Keyser) blev prestefolk paa 
Spring Prairie i 1851. Kaldet bestod av Spring 
Prairie, Bonnet Prairie og Norway Grove menighe- 
ter, hvortil senere kom en hel del andre omliggende 
menigheter. Den 27de mars 1847 var Spring 
Prairie kaldet blit ordnet av past. J. W. C. Dietrich- 
son. Paa kald derfra blev min far ordinert i Norge. 
Den 5te mai 1851 var mine foraeldres bryllupsdag, 
og kort efter tiltraadte de sin reise til Amerika. 

Det var for dem som andre der skulde til det 
fremmede land, haardt at forlate faedrelandet og 
rive sig 10s fra den store slegt og de mange venner. 
Dog syntes der ikke at ha vasret nogen vaklen efterat 
saken var avgjort. De hadde sat alt i hans haand 
hvis kald de fulgte, og laengtet kun efter at komme 
avsted til sit virkefelt. 

Reisen til Amerika foretoges med emigrantski- 
bet "Columbus". En ung student ved navn Zii0l- 
ner (Solner) som senere blev kj0bmand i Austin, 
Minn., hvor han endnu bor, var med i reisef0lget, 
likesaa en pike fra Telemarken ved navn Margit, 
senere Mrs. O. Braekketo paa Bonnet Prairie. En 
stor del av emigrantene paa skibet var fra Telemar- 
ken. 

En av de ting der har faestet sig i min hukom- 
melse, er min mors fortaslling om hvorledes de paa 
bryggen i New York omringedes av sjauere, der 
s0kte at plukke de stakkars nykommere for alt de 
hadde. Saaledes hadde en ung gut en meget pen 
rifle, som man hadde mindet ham om at han ikke 
maatte slippe fra sig. Min mor saa en fyr snappe 
den, men fik den med noget straev tilbakelevert til 



364 Christian Keyser Preus 

eieren. En stund bakefter stod dog gutten der uten 
rifle med taarer i olnene. 

Ganske naturlig var det med adskillig aengstelse 
at mine foraeldre im^tesaa tiden da de skulde opta 
arbeidet i sit nye hjemland, ukjendte som de var med 
forholdene. Det var derfor en stor opmuntring 
for dem at de paa reisen op i landet kunde komme 
om jDastor Stubs i Muskego, Wisconsin. Pastor H. 
A. Stub og hustru hadde jo allerede i flere aar vae- 
ret prestefolk i de nye settlementer og hadde saale- 
des en hel del erfaring, som kom de nyankomne 
prestefolk tilgode. Pastor Stub var selv ikke hjem- 
me, men fru Stubs venlighet og omhu bragte dem 
snart til at glemme reisens besvaerligheter. Det var 
som litt av Norge m0tte dem, syntes de, og det be- 
tyr jo meget for nykommeren. 

Fra Muskego gik reisen videre med vogn vest- 
over til Koshkonong, hvor pastor A. C. Preus, min 
fars faetter, bodde. Av ham skulde min far faa 
naermere underretning om sit fremtidige virkefelt. 
Pastor A. C. Preus hadde nemlig som pastor Die- 
trichsons eftermand paa Koshkonong ogsaa bes0r- 
get Spring Prairie kaldets betjening. Det ordnedes 
saaledes at min mor skulde bli en kort tid paa Kosh- 
konong, mens min far drog i forveien op til Spring 
Prairie." 

Sin tiltraedelse holdt min far paa Spring Prairie 
den 8de s0ndag efter Trinitatis 1851. Flere av de 
gamle, en endog da menigheten holdt sin femtiaars- 
fest, har fortalt mig hvor godt de erindret ordet om 
de falske profeter den s0ndag. Det hadde gjort 
saerlig indtryk paa dem, ikke blot fordi der hadde 
vseret en del omreisende praedikanter der her som 



Christian Keyset Preus 365 

andetsteds hadde voldt ikke saa liten uro i sindene 
og forvirret folk. Derfor forstod tilh0rerne den 
dag kanske bedre end presten hvilken anvendelse 
advarselen mot falske profeter hadde netop paa for- 
holdene der i settlementet. 

Prestegaard var der endnu ikke paa Spring 
Prairie. Men paa M0en var der hjerterum, og der 
blev ogsaa husrum. Der fik de unge prestefolk et 
vaerelse som en tid utover blev prestestue. Mine 
foraeldre omtalte ofte den r0rende gjestfrihet som 
i hine dage vistes av fattige nybyggere, idet de sta- 
dig delte pladsen i jordkjeldere eller loghus med 
dem der manglet tak over hodet. De ihukom altid 
med taknemmelighet den opofrelse og kjaerlighet 
der vistes dem selv av gaarden M0ens beboere. 

Lars M0en og hans hustru Martha var fra Voss. 
De hadde allerede i flere aar vaeret i landet. Deres 
hus var et loghus, der bestod av et vaerelse nede og 
et ovenpaa samt en tilbygning — "leanto" — med 
to sengevaerelser. Det ene av disse fik prestefolkene 
til beboelse indtil prestegaarden kunde bli faerdig. 
Vaerelset var, om jeg erindrer ret, 8x12 fot. Det 
danner endnu en del av "stripehuset" paa M0en, 
og skj0nt en mellemvaeg er borte er det dog let at 
se hvor den har vaeret og hvor liten plads der var. 
Vaerelset blev stue, studervaerelse, sengevaerelse og 
spisestue. En stor kiste som jeg endnu har, benyt- 
tedes dels som spisekammer, dels som spisebord. 
Under maaltidene maatte en av de spisende sitte paa 
sengen. Hr. Ziiplner opholdt sig nemlig den f0rste 
tid hos mine foraeldre og var stadig med min far 
paa de besvaerlige reiser. Maten fik de koke inde 
hos M^ens. Den bestod mest av vildt og melkepap. 



366 



Christian Keyser Preus 



Vildt var der jo i de dage nok av, og baade Ziiplner 
og rain far var flinke jaegere. 

Da det led ut paa h0sten, og kulden kom, var 
det ikke saa let at holde sig varm i den lille stue. 
Den 4de november 1851 skriver min mor: "Hutte- 
tu, jeg f ryser saa ! — Jeg fryser paa mine f0tter ! — 
Hvilke barndomsminder tilbakekalder ikke disse 
strofer av vor gamle barnesang, der hver aften i 
tusm0rket l0d fra forasldres og vore struper naar 




SPRING PRAIRIE PRESTEGAARD (1870) 
(C. K. Preus paa slaamaskinen til venstre) 



den t0rre granved sprakte i ovnen og ilden kastet 
sit blafrende skin til forskjellige kanter av vaerelset, 
og vi haand i haand og far med den yngste av o's paa 
armen, i takt spaserte frem og tilbake paa gulvet — 
ak, det var deilige dage ! — Jeg sang da om kulden, 
men jeg tror dog at jeg dengang f0lte likesaalitt 
til kulde, som jeg nu kjender til varme." "Decem- 
ber: Ja, her er dygtig koldt; ti temmelig aapent 
som her er, saa blaaser det ind ad vinduer, vaegger, 
d0r og tak. Ovn har vi endelig faat herind, men 



Christian Keyser Preus 367 

da r0ret selv danner pipen, og istedet for at naa ut 
paa taket gaar ind paa et loft til pipen, saa t0r vi 
av frygt for gnister og hete ikke fyre rigtig paa. 
Jeg er halv aengstelig, uagtet loftet er efterset iaf- 
ten — men Gud, du er den bedste vogter over os 
alle, du vil vogte os for ulykken!" Saa langt min 
mors optegnelser. 

Og dog var der ikke tale om at bli mismodig 
over dette og lignende ting. Enhver som kjendte 
min far vet at han ikke lot saadant anfegte sig, 
og min mor mistet ikke saa let sit gode hum0r. Hr. 
Ziiolner, hvem jeg nylig hadde den forn0ielse at 
bes0ke, fortalte mig at han ikke kunde begripe hvor- 
ledes min mor altid kunde vaere saa forn0iet og mun- 
ter under de mange savn og m0isommeligheter som 
nybyggerlivet f0rte med sig. Forklaringen er vel 
at det for dem begge var hovedsaken at tjene Gud 
og gj0re hans vilje. Alt ellers faar da mindre be- 
tydning. 

Imidlertid hadde prestekaldet under opf0relse 
en prestebolig omtrent en mil vestenfor det sted 
hvor Spring Prairie menighet senere opf0rte sin 
kirke, og hvor denne endnu staar. Den 14de januar 
1852 kunde prestefolkene flytte ind i prestegaar- 
den. Det var et loghus, 17x24 fot, halvanden etage 
h0it, to vaerelser nede og tre ovenpaa. Fra stuen gik 
der trap baade op og ned. Til kjelderen kom man 
gjennem en lem i stuegulvet. Sengevaerelset var 
forsynet med en ovn som jeg endnu har og kan bru- 
ke. Vi har daglig i bruk det studerbord og den bok- 
hylde som allerede den gang prydet sengevaerelset, 
der de f0rste aar ogsaa tjente som studervasrelse. 

Stuen hadde en ovn, nogen traestoler og en tid 



368 Christian Keyser Preus 

et bord som bestod av en kasse med bunden op og 
forsynet med ben i de fire hj^rner. Men det for- 
nemste av alt syntes vi var den sofa som mange 
endnu erindrer. Min far hadde selv laget den av 
unge friske aspestammer, som da det led paa be- 
gyndte at spire noksaa frodig inde i stuen. 

Prestelandet, hvor prestehuset var lagt, bestod 
av 20 acres, som kaldet kj0pte av AnbjoYn Bergum. 
Han og hans hustru, J^rund, bor endnu der som 
prestens naermeste naboer mot vest. Prestehuset 
laa omtrent midt paa prestelandet. Mot vest, 0st 
og nord var der taet skog med tildels meget store 
eketraer. Mot syd hadde menighetens medlemmer 
ryddet nogen acres. Der var en hel del sten og eke- 
stubber, men landet var fortrinlig. Det f^rste aar 
avledes der hvete. Min far hadde faat den f0rste 
u krop" "krillet", bundet og sjakket, og saa skulde 
han og Ziiolner stakke. Det var et arbeide som de 
aldrig hadde set utf0rt i Amerika ialfald. Rimelig- 
vis forat bestemme stakkens st^rrelse begyndte de 
med at laegge den yderste rad og baand f^rst og 
stakket indover mot midten. De syntes nok at stak- 
ken blev lovlig lav i midten, saa der kunde vaere 
fare for at den kunde ta ind vand, men de visste 
ikke raad for det. Endelig kom en nabo. Da han 
hadde hat sig en god latter over at se byfolk stakke, 
hjalp han dem, saa avlingen blev berget. 

En meget fornolelig historie, der let kunde blit 
meget s^rgelig, hadde min mor engang med en kalv. 
Min far var borte, og min mor var alene hjemme 
med en ung pike der hette Thorbj0r, nu bosat ute 
i vesten, og en konfirmantgut, der kanske kunde bli 
prest, haabet han. Det var jo i de tider det man 



Christian Keyser Pre us 369 

utsaa en laervillig, skikkelig gut tiL Til gaardens 
besaetning h0rte blandt andet en kalv, der gik om- 
kring hvor den vilde. Et litet stykke fra huset var 
der en nygravet br0nd, 52 fot dyp, som ikke var 
blit forsynt med br0ndhus, men blot med rulle og 
taug og lem, der var lagt over aapningen. En dag, 
mens kalven fornplde sig og de andre beboere med 
at springe i ring ute paa timet, kom den med ett 
bort paa lemmen, og ned i br0nden bar det. Nu 
var gode raad dyre. Mere erfarne folk vilde tat 
det for givet at kalven var d0d, saa man kunde ta 
sig tid og faa hjadp tilgaards. Men saa taenkte ikke 
de to unge gutter. Kalvens liv stod kanske til at 
redde, og gutten, Lasse tror jeg han hette, var vir- 
kelig villig til at la sig heise ned. Et vedtrae blev 
anbragt i en l0kke paa br0ndtauget. Lasse sattc 
sig derpaa og kom godt og vel ned i br0nden, hvor 
kalven laa og fl0t noksaa levende. Gutten utvidet 
l0kken litt og puttet kalvens hode ind i den uten dog 
at ta vedtraeet ut. Under stor spending heistes den 
op, men i det samme kvindene begyndte at traekke 
kalven over br0ndkanten slap vedtraeet ut av l0kken 
og faldt ned i br0nden. Kalven var reddet og fort- 
satte sit muntre l0p straks den kom op, men gutten? 
De ropte ned gang paa gang uten at faa svar, og 
nu f0rst slog det dem hvor meget man hadde vaaget 
for en kalvs skyld, selv om den var meget for fat- 
tige folk i de dage. Jo, omsider gav gutten signal 
til at heise, saa kom da ogsaa han i god behold op 
igjen. Min mor glemte aldrig den angst hun i de 
0ieblikke utstod, og glemte heller ikke at takke ham 
der her avvendte en stor ulykke. Det varte ikke 
laenge f0r der kom br0ndhus. Men kalven fik navnet 



370 Christian Keyser Preus 

"Br0nderidans" og blev en stor, god melkeko, som 
jeg endnu synes jeg ser staa naermest d0ren i fj0set. 

De nye prestefolks tro og mod blev ofte sat paa 
pr0ve. Haardest var det vel maaske i koleratiden, 
et par aar efter deres ankomst. Ziiolner fortalte 
mig hvorledes han engang fulgte min far fra Port- 
age til Bonnet Prairie. Det var blit sent f0r de 
kom avsted. Snart blev det saa m0rkt at de ikke 
visste hvor de var. De bestemte sig da til at stanse 
over hvor de kunde faa plads. I det f0rste hus de 
kom til, var alle d0de. I det naeste var omtrent 
alle syke av kolera, og saaledes drog de fra hus 
til hus, indtil de kom frem. Sygdom og d0d traf 
de allesteds. 

Samtidig med mine foraeldre var der til settle- 
mentet kommet en doktor fra Vermont, Dr. Squire, 
som, saavidt jeg vet, lever endnu. Han har gjen- 
tagende fortalt mig at han i den tid maatte kj0re 
dag og nat til kolerasyke rundt i settlementet. Ofte 
var det vanskelig at faa de d0de begravet. Stillin- 
gen var fortvilet. Da han saa fik h0re at der var 
kommet en prest fra Norge til settlementet, og saa 
mange av de syke var norske, sendte han en dag 
bud til min far om at hjaelpe i et hus hvor der var 
baade sygdom og d0dsfald, men ingen hjaelp at 
faa. "Jeg hadde," sa han, "mine tvil om en "edu- 
cated" mand fra Norge vilde gj0re det og vilde due 
noget, men dette vilde jeg gi ham leilighet til at 
vise." Min far og Zii0lner, der heller ikke var 
bange for sit skind, fulgte straks opfordringen, og 
da faren i huset ut paa dagen d0de, fik de ham be- 
gravet. "I came around the next day," fortalte 
doktoren, "and upon inquiry found how your father 



Christian Keyser Preus 371 

had attended to the matter. I then told your peo- 
ple: Oh — that man will get along in America." 

Pastor Dietrichson hadde vistnok faat organi- 
sed menigheten og fra Koshkonong av betjent 
Spring Prairie kaldet. Men baade han og pastor 
A. C. Preus, med det utstrakte missionsarbeide de 
begge drev i de omliggende settlementer, kunde kun 
faa ganger om aaret bes0ke Spring Prairie. Bibe- 
len, salmeboken og sommesteds desuten en huspostil 
eller Joh. Arndts "Sande Kristendom" bruktes flit- 
tig rundt blandt nybyggerne naar de om s^ndagen 
savnet den offentlige praeken. 

Under saadanne forhold var det da ikke van- 
skelig for hvemsomhelst der fandt paa at ville prae- 
ke, at faa samlet folk. Elling Eielsen hadde en del 
tilhaengere og s0kte at faa flere. Selv av dem der 
hadde underskrevet min fars kaldsbrev, var der al- 
lerede f0r han kom en del som forlot menigheten 
og gik med Elling Eielsen, skraemt av talen om 
"statskirkeprester med krave og lange kjoler". 

Da jeg i 1876 begyndte der i kaldet som hjaelpe- 
prest og kom omkring til folk, faldt det saa natur- 
lig at samtalen dreiet sig om min fars f0rste aar der. 
Da het det saa ofte : "Ja, J e g husker godt den 
f0rste praeken far din holdt her;" eller: "Far din 
har nok mere end en gang holdt gudstjeneste her 
i huset." Da jeg en dag bes0kte et par gamle folk, 
sa konen, som var en meget pr0vet og erkjendel- 
sesrik kvinde : "Ja, det var ikke saa greit her like 
f0r far din kom. Vi hadde skrevet under at vi vilde 
ha prest fra Norge, men saa kom 'ein f0re aa hin 
ette aa vilde ha miden* (meeting) og Ola hadde nu 
gjerne git lov, men jeg 'satte op' og mente saa til 



372 Christian Keyser Preus 

at hadde vi sendt d ter presi fra Norge, saa skulde 
vi vente paa ham f0r vi forlot ham." 

Derfor var det ikke saa liten strid og uro blandt 
folk da min far begyndte arbeidet. Mangen aften 
naar dagsarbeidet var endt, kom folk for at tale 
med presten. Dels kunde det vaere bitterhet og 
stridslyst, dels uro i samvittigheten, der drev dem. 
Disse diskussioner varte ofte til langt paa nat og 
maatte den f0rste tid gaa for sig i prestens eneste 
vaerelse paa M0en. Aften efter aften maatte da 
min mor gaa og spasere utenfor, indtil samtalen 
var over, eller krype i seng ovenpaa hos barnene, 
som M0en hadde en hel flok av. Da var det en- 
somheten og laengselen efter Norge stundom vilde 
ta overhaand. Det var ikke som at bo paa Uranien- 
borg i Kristiania, eller hos Carlsens paa Ullern eller 
paa Keysers, bibliotekarens, l0kke. Hvad der var 
hendes tr0st, viser folgende nedtagne ord: u Jeg 
istemmer av hjertet hvad s^skende skriver: Ak, 
hvilken tr0st for os at den samme Gud, der lar sin 
faderhaand vogte over de syndige menneskebarn i 
Norge, ogsaa lar naadearmen straekke sig ut over 
alverden." 

Av og til var der offentlige m^ter med sekt- 
praedikanter. Saaledes erindrer jeg en beretning om 
et m^te, der holdtes vaesentlig med menigheter, i 
en av menighetene. Efter at man der hadde holdt 
paa en god stund, syntes menighetsfolket at disse 
gjester gik vel vidt. En stor, sterk telemarking 
gaar da op til min far og sp0r om han skal kaste 
dem ut. Det blev nu ikke gjort; men mo'tet slut- 
tedes, og efter den tid var der fred fra den kant 
ialfald. 



Christian Keyset Preus 373 

Der er naevnt at min mor laengtet tilbake til 
Norge. Det var saa. Hun elsket Norge, dets hi- 
storic, dets folk og dets natur. Hun hadde der 
forlatt en talrig slegt og sine foraeldrel^se s0skende, 
som alle var yngre, og hvis fremtid hun var bekym- 
ret for. Derfor laengtet hun altid til Norge, indtil 
hun i sekstiaarene hadde vaeret tilbake igjen. Efter 
den tid laengtet hun aldrig. 

Det har ofte vaeret en anke mot de gamle preste- 
folk at de var for glad i Norge og hadde for litet 
tilovers for Amerika. Men det var ikke altid saa 
let at traekke graensen. Det vilde jo vaere unatur- 
lig om de skulde blit kolde likeoverfor Norge, det 
land og det folk der hadde gjort dem til det de var, 
og git dem saa meget med til arbeidet her. Men 
netop dette at de satte al sin laerdom, dygtighet og 
kraft ind i arbeidet her og gjorde det med lyst og 
med tro, det viser dog at de hadde det rette sind 
ogsaa likeoverfor det nye hjemland. De kom her- 
til for at gj0re godt, ikke for at faa det godt. Do 
kom for at tjene, ikke for at tjene penger. 

Og at mine foraeldre, trods al kjaerlighet til 
Norge, dog for alvor hadde sagt det farvel, fik jeg 
ret en f0lelse av da engang en onkel vilde bekoste 
hele min utdannelse i Norge, og mine foraeldre uten 
betaenkning avslog tilbudet. De vilde jeg skulde ut- 
dannes for arbeidet i Amerika, og det kunde ske 
bedre her end der. 

Der var ikke i de gamle dage kvindeforeninger, 
ungdomsforeninger, "ice cream sociables", orgler 
og pianoer, surreys osv., men der var kubberuller, 
salmodikon, sognebibliotek, traeskeforeninger og 
missionsreiser. Min far var flere ganger paa "lang- 



374 Christian Keyser Preus 

reise", som vi kaldte det. Dette var flere ukers mis- 
sionsreiser, dels med hest, dels tilfots til en hel del 
settlementer der ikke hadde prest. Sognebibliote- 
ket var en samling av b0ker min far fik fra Norge, 
og som i f0rste tid utlaantes efter visse statuter og 
regler. Efter en tids forl0p glemte man nok disse, 
likesom ogsaa b0kerne snart glemtes da man be- 
gyndte at faa "Maanedstidende" og "Emigranten". 

Traeskeforeningen kaldtes ikke saa, men kunde 
gjerne faat dette navn. Traeskemaskinene var i den 
f0rste tid meget ufuldkomne. Man forstod vel hel- 
ler ikke at drive dem; ti ret som det var "braekket 
de ned". Noget gik i stykker paa u cylinderen", 
"straakaerieren", "tombleraden" eller "horsepower- 
en", og saa sat hele traeskemandskapet der. Paa den 
maate hadde man stundom maskinen over en uke 
paa et sted til moro for de unge, men til stor plage 
for husmoren. 

Kubberullen var en lav vogn, hvis hjul egentlig 
var runde ekekubber, saget av en ekelog. De kunde 
vaere to fot og mere i gjennemsnit. En rigtig fore- 
stilling om hvorledes dette historiske farmredskap 
saa ut, vil man bedst faa ved at bes0ke Luther Col- 
lege museum, der eier en virkelig kubberulle. 

Salmodikon var et strykeinstrument, der bruk- 
tes dels til sang0velser i skolen, dels til at laere sko- 
lemestre at synge koraler. Min mor brukte den til 
det sidste. Enkelte skolemestre benyttet dem i sko- 
len. Jens Naeseth i Stoughton var, tror jeg, den 
f0rste der fik det i bruk for sangkor. 

Dette instrument var av trse, en til tre tommer 
tykt eller h0it, fire til seks tommer bredt og tre til 
tre og en halv fot langt. Enkelte var hule og saa 



Christian Keyser Preus 



375 



ut som en avlang kasse, andre var likefrem et solid 
traestykke. Min mors var av dette slags. Alle 
hadde en streng. Almindelig bruktes Lindemanns 
siffer-koralbok, naar man ikke spillet simpelthen ef- 
ter geh0r. 

Med aarene kom der stadig flere og flere folk 
paa bes0k til prestegaarden. Kirken med de saa- 




SPRING PRAIRIE PRESTEGAARD (1885) 

kaldte gamle prester som ledere forestod jo det 
aandelige rydningsarbeide i det norsk-amerikanske 
nybygge. Ganske naturlig blev da disse presters 
navn snart vel kjendt paa begge sider av havet, og de 
gamle prestegaarde, som altid stod aapne, blev 
samlingssteder for dem der tok del i kirkens arbeide. 
Ofte blev de ogsaa tilflugtssteder for folk fra Nor- 
g'e der stod hjeml0se og hjaelpel0se i et fremmed 
land. At denne gjestfrihet stundom blev misbrukt 



376 Christian Keyser Preus 

eller blev saa utstrakt at den ikke stod i det rette 
forhold til prestens pengepung, er let at forstaa. 
Rimeligvis av denne, kanske ogsaa av andre grunde, 
tok min far ved leilighet ikke i betaenkning at sende 
baade hel- og halvstuderte personer ut i arbeide, 
isaer naar man drev med h0iet eller "harvesten". 
Dette var ikke altid velkommen hjaelp for de andre 
arbeidsfolk. Ikke kunde disse nybakte hyrekarer 
haandtere hester, og farlig var de med "forken". 

Hvor rent ubehjaelpelige enkelte var, file vi en- 
gang et slaaende eksempel paa, da en ellers flink 
ung mand en dag sendtes ut for at "fence". Da vi 
kom ut i skogen for at se hvordan det gik med 
"fencet", hadde han holdt paa med at laegge det 
ene "raels" ovenpaa det andet, som naar man stab- 
ler "kordeved". 

En gang file vi bes0k av en der, saavidt jeg er- 
indrer, var kandidat eller prest fra Norge. Om 
morgenen kommer piken ganske forfaerdet ind til 
min mor. Hun hadde gjennem d0rspraekken set 
hvad hun trodde var mandens hode, haenge paa sen- 
gestolpen. Manden brukte paryk. 

En dag kom der like fra Norge en mand med 
stort haar og skjeg; han var skolelaerer, sa han, og 
mente at han nok kunde bli prest i Amerika. Vi 
barn syntes at han baade talte og spiste meget. Han 
gjorde ialfald begge dele samtidig. Ved det f0rste 
maaltid fik han et bedaervet egg. Min mor saa det 
og bad om at maatte ta det fra ham. Nei, det fik 
hun da ikke. Kylling eller egg var like gode for 
ham. Vi blev naturligvis betat av latter. Bedre 
blev det ikke da han straks efter pludselig spurte: 
"Har De lopper i Amerika ?" 



Christian Keyser Preus 317 

Vi barn hadde i det hele tat megen forn0ielse 
i prestegaarden. Paa samme tid maatte vi arbeide 
haardt saasnart vi var gamle nok dertil. Barnene 
fra M0en, Bergum, Leeland, Hosaas, Bergstad, 
Fosmark og Johnsons var vore lekekamerater og 
venner. Men under al morskap og munter tale, saa 
var der et slags sp0k som ikke taaltes i prestegaar- 
den, og det var al sp0k med Guds ord eller aande- 
lige ting. Saaledes erindrer jeg at engang en ellers 
meget dannet og elskvaerdig dame ved kaffebordet 
i et utrop av forundring brukte Guds navn. Straks 
la min mor i alles paasyn sin haand paa damens 
mund. Hun blev r0d, men tok imot irettesaettelsen, 
og om noget, saa var der bedre forstaaelse end f0r 
mellem dem. 

Naar min far var hjemme, holdt han daglig 
morgen- og aftenandagt. Hertil benyttedes hos os, 
likesom i de andre gamle prestegaarde, "Altenbur- 
ger Testamentet". F0r det nye testament utkom i 
oversaettelse, maatte den tyske utgave benyttes. Det 
gik for sig paa den maate at teksten laestes av den 
norske bibel, mens fortaler og forklaringer oversat- 
tes fra det tyske bibelverk. Saaledes benyttet jo 
ogsaa professor Larsen det ved andagten paa Lu- 
ther College i sekstiaarene. 

Om s0ndagene, naar der ikke var gudstjeneste 
i Spring Prairie kirke, laeste min mor altid en prae- 
ken, mest av Luthers huspostille, stundom av kirke- 
postillen. Praekenerne i denne er som regel noksaa 
lange; men det syntes ikke at traette hende, naar 
det kun var Luther. Av og til trodde jeg hun valgte 
kirkepostillen, fordi der utvikledes mere fuldstaendig 
et eller andet sp0rsmaal som hun hadde diskutert 



378 Chris'tian Keyser Prem 

med denne eller hin av de ikke altid ortodokse per- 
sonligheter som opholdt sig hos os. Ialfald erin- 
drer jeg at hun midt i laesningen kunde stanse og si : 
u Se, der h0rer De." 

Dette var Spring Prairie prestegaard. Der var 
ikke megen luksus. Til hverdags under min opvekst 
var der stekt flesk til frokost og vasgr0t til aftens. 
Til middag hadde vi i den gamle tid aldrig ferskt 
KJ0t uten i slagtetiden. Hver s0ndag fik vi en halv 
teske sukker, og det var brunt. 

De store begivenheter for os barn var de preste- 
m0ter der holdtes i prestegaarden. Ikke blot van- 
ket der da altid noget ekstra, men vor barnlige fan- 
tasi fik saa meget at beskjaeftige sig med. De per- 
soner vi da fik se, de samtaler der f0rtes, den fler- 
stemmige sang vi da for f0rste gang h0rte, den in- 
derlige fortrolighet der hersket, og fremfor alt 
den braendende iver for Guds rikes sak i arbeidet 
for det dengang saa unge samfund — alt gjorde et 
uutslettelig indtryk paa os. Vi fik en f0lelse av at 
det arbeide som bandt disse msend sammen, var det 
st0rste i verden. Og barnene taenker ofte ret. Det 
har vaeret det st0rste arbeide som har vaeret gjort 
blandt vort folk herover, og Spring Prairie preste- 
gaard har en plads i dette arbeides historic 

(C. K. Preus i "Symra", 1906.) 

2. PASTOR KORENS F0RSTE PRESTE- 
GAARD 

I pastor Korens "Erindringer" i "Symra" for 
1905 fortaelles: "Efter nogen forgjseves fors0k 
paa at finde husrum, fandt vi endelig et saadant 



Christian Keyset Preas 



379 



hos Erik P. Egge (fra Hadeland). De hadde vist- 
nok kun et litet loghus, kun et rum; men de vilde 
ikke at prestefolkene skulde gaa laengere og lete, 
dersom vi vilde vaere der. Vi var glade over det 
venlige tilbud som med saa stor opofrelse blev 
gjort os. 



- 


m#r-fr:li '. ■■-■'■■ 




; 


* 





PAST. KORENS F0RSTE PRESTEGAARD (1853) 



Til Egge kom vi juleaften om eftermiddagen. 
Det lille hus, 14x16 fot, file vi ved gardiner av calico 
avdelt i to rum, hvorav det ene avgav plads til to 
senger, der fyldte den ene vaeg av huset og var skilt 
fra hinanden ved et andet gardin. Resten av det 
lille hus skulde da paa en gang vaere kj0kken med 
kokeovn, opholdssted for husfaren, hans hustru og 



380 Christian Keyset Preus 

to barn og for prestefolkene og tillige studervae- 
relse for presten. ..." 

Senere bodde Korens en tid paa S0rland og en 
tid paa Skaarlia, og det er vaerd at laese hvad pastor 
Koren fortaeller om den venlighet der vistes ham, 
likesom at se den anerkjendelse han yder den norsk- 
amerikanske farmerbefolkning. 

Huset fra Egge er nu forseret av E. Egges s0n, 
Paul Egge, til Luther College, og har faat plads 
paa collegets campus under et stort eketras ved den 
0stre indkj^rsel. 

L^rdag den lste november 1913 holdtes pioner- 
m0te av Winneshiek Countys gamle norske settlere 
ved loghuset. Ikke saa faa av de gamle og endnu 
flere av anden generation der var f0dt og opvokset 
i den slags hjem, indfandt sig og medbragte gamle 
norske rariteter til collegets museum, hvorav dette 
loghus nu blir en del. 

Ogsaa gamle fru Koren vaaget sig ut trods sine 
aar. Det blir netop i h0st 60 aar siden hun bodde 
i huset. Hun hadde selv levert en tegning av hvor- 
ledes stuen saa ut i 1853, saa alt var indrettet nu 
som da, like indtil at hsenge op de calico-gardiner 
foran sengene, der ogsaa stod paa sin plads, og beg- 
ge var fra den gamle tid med taug og halmmadras 
paa. 

Taler holdtes av prof. Reque, dr. Larsen, kon- 
sul Wist. Undertegnede frembar tak for huset og 
alle de andre gaver som bragtes i l0pet av dagen, 
og som gj0r denne gamle prestegaard til mindes- 
merke fra pionertiden. Jeg vil herved faa gjenta 
min tak paa collegets vegne. 



Christian Keyser Prens 381 

Det er sandt at mange av disse gamle loghus 
er brukt til ved og har gjort god tjeneste som saa- 
dan. Men det er ogsaa godt at nogen kan bli 
staaende, saa de med sine ekebjelker, haarde og 
knudrede som de er, kan fortaelle efterslegten om 
foraeldres og bedsteforaeldres haarde og knudrede 
dage i nybyggets slit og savn. Og tillike fortaelle 
om hvorledes laeg og lserd trolig delte sorger og 
glaeder om hinanden for at grundlaegge Guds kirke 
blandt vort folk. 

Da fru Koren kom paa pladsen og olensynlig 
glaedet sig over at der var gjort aere paa den f0rste 
prestegaard, sier hun: "Dere har nok hat meget 
straev for det gamle hus." Det slog mig: Kirken, 
den er det gamle hus, at straeve for den er collegets 
maal, og kunde dette gamle hus med sin historie og 
sine minder mane os alle dertil, ogsaa den unge 
slegt, som her gaar ut og ind, fylder ogsaa det sin 
plads. 

(C. K. Preus i Evangelisk Luthersk Kirketidende, 12te nov. 
1913, side 1269—1271.) 



3. LUTHER COLLEGE IN THE 
WORLD WAR 

"Great Empire of the West, 
The dearest and best 
Made up of all the rest, 
I love thee most." 

The above sentiment was evidenced by the work 
of Luther College in the recent war. The moment 
the United States entered the war the question came 



382 Christian Keyser Preus 

to the students of Luther College, as it did to thou- 
sands of others: How can we best serve our coun- 
try? And then they began to leave. Some entered 
the infantry; some the artillery; some the navy; 
some the marines; some the hospital corps; while 
others succeeded in getting into the aviation or the 
officers' training corps. 

It was hard to do justice to academic work in 
those days, hard for the students and teachers as 
well, and hardest of all to part with the loyal, faith- 
ful student, with this question constantly returning: 
Will he come back? 

Some did not come back. They brought the 
supreme sacrifice. Their names are recorded. We 
pay tribute to their memory. Those who did come 
back safe and sound are better men for it. All saw 
their duty and they did it. We are proud of them 
all. 

But the war was soon carried to the school itself 
in the form of the S. A. T. C. Here was a classical, 
conservative college dedicated to the service of the 
Church, occupied with its work of peace, and firm 
in its principles and ideals, — all at once transformed 
into an army post vvith soldiers, army regulations, 
arms, uniforms, and with United States officers in 
command. 

The call had come from the government to the 
colleges of the land to assist in the training of pros- 
pective officers for the army. Luther had, since its 
foundation, taught love to country and loyalty to 
government. By resolution of the Church Body, 
military training had already been introduced 
Luther was ready to serve and responded to the call. 



Christian Keyset Preus 383 

Ten of its men were appointed to enter the Reserve 
Officers' Training Corps at Ft. Sheridan in July, 
1918. In August, at the same place, representatives 
of about 300 universities and colleges met, upon in- 
vitation, representatives of the War Department. At 
the close of the conference, Dr. J. R. Angell, of the 
University of Chicago, very tersely stated as the 
result of the lengthy deliberations: "Our govern- 
ment expects us to do what under normal conditions 
we should call impossible. Let us go home and do 
it." And they did. 

A collegiate unit of the Students' Army Training 
Corps (S. A. T. C.) was established at Luther and 
the men were mustered in at 11 :00 A. M., October 
1, 1918. The total enrollment was 105. It was 
not necessary for Luther to erect any new building 
for housing or training purposes. The third and 
fourth floors of the Old Main were turned into 
barracks. All doors were removed from students' 
rooms. All furniture stored away. The beds be- 
came bunks covered with army uniforms. Prepara- 
tion for classes took place in the Chapel and class- 
rooms and was supervised, as prescribed, by the 
War Department. Loyalty Hall became Mess 
Hall. Reveille, retreat, taps, and inspection be- 
came familiar terms. 

The relation between the College and the War 
Department was one of cooperation, and at no time 
was'there any friction between the College and mili- 
tary authorities. The wishes, traditions, and cus- 
toms of the College were shown a consideration un- 
looked for. 

The officers appointed to take command were 
men of tact and good judgment. First Lieutenant 



384 Christian Keyset Preus 

H. H. Fisher was secured as commanding officer, 
and Second Lieutenant Allen C. Grundy as person- 
nel-adjutant. 

The many changes, arrangements, and rear- 
rangements caused the administration of the Col- 
lege and its teachers a great deal of extra work. 
The boarding establishment had to be taken charge 
of by the College, because the student management 
was in the army. Likewise the editing of "College 
Chips". The most difficult problem, however, arose 
when influenza, in the beginning of October sud- 
denly made its appearance; and 67 students were 
taken down with it before we realized what a prob- 
lem we had on our hands. Out of the 115 who were 
attacked by the disease, one, Selmer Knutson, died. 
The post was quarantined, but class-work was con- 
ducted every day as far as practicable under such 
conditions. 

It is worth noting as an example of the spirit 
of the students during the war that besides the S. 
A. T. C. the College had also organized a cadet 
corps, which was in charge of professors, but under 
the supervision of the commanding officer, Lieu- 
tenant Fisher. The corps was subject, as far as 
practicable, to complete military regulations, and 
the members voted unanimously to have the same 
amount of drill as the S. A. T. C. 

It was stated by the War Department that the 
plan was to continue the S. A. T. C. until June 21st 
at least. On November 11th, however, the armis- 
tice was signed. When the news reached Decorah, 
the bells rang out. The Luther bell was rung so 
hard that it cracked. Parades were arranged, ad- 
dresses given, the Decorah Drum Corps, the Mer- 



Christian Keyser Preus 385 

chants' Band, the S. A. T. C. Band, and the Cadet 
Corps took part. An exhibition drill was given by 
the S. A. T. C. on Water Street, where many people 
were lined up. Very favorable comment was made 
upon the fine appearance of the corps. 

On December 21 demobilization took place, and 
the S. A. T. C, with its many problems and experi- 
ences, became a thing of the past. 

Was the S. A. T. C. a success? What effect did 
it have at Luther College? 

It was a success as far as cooperation between 
the military and college authorities was concerned. 
It was a success as far as the work of the officers 
in charge was concerned. It was a success as re- 
gards the spirit of patriotic enthusiasm with which 
the undertaking was entered into by both faculty 
and students. According to comments made by in- 
spectors it was also a success, so far as quarters, 
mess, care of the sick, and the military and academic 
work were concerned. The opinion of the faculty, 
regarding the benefits of military training at the 
college, may be inferred from the fact that, when 
the government invited the colleges to organize the 
Reserve Officers' Training .Corps, the Luther Col- 
lege faculty applied for a unit of the R. O. T. C. 

As to the effects of the S. A. T. C. at Luther, it 
should be remembered that the members of the 
corps at Luther, as did the soldiers in general, ex- 
perienced a strong reaction after the stress and 
strain of the war. They had been under the tension 
of the strictest discipline, but, when it all was over, 
"the bottom dropped out of everything," the bow- 
string sprang back farther than to its natural place, 



386 Christian Keyser Prens 

and discipline, which up to that time had been con- 
sidered a privilege, became a burden. 

Similar effects could be observed with respect to 
the religious life of the soldier. The possibilities 
of the battlefield instilled seriousness into the young 
hearts, but when the strain and the danger were 
passed, spiritual interests suffered. 

The slogan after the war is "reconstruction," 
and, in these matters also, normal conditions will 
return. The experiences of the war and the lessons 
learned in the S. A. T. C. will, under the guiding 
hand of God, help to deepen our love for our coun- 
try and increase our interest in our College and 
Church. It is true as stated in "College Chips" : 
"The S. A. T. C. has left its rich legacy: a vital and 
stimulating sense of the college's capacity for 
worth-while service in the face of startling problems 
— problems of securing immediate results as well 
as lasting ones — a deepened conviction that he best 
serves his country and his fellowmen who honestly, 
heartily and humbly dedicates his life to the service 
f God."— (From the "Pioneer", 1917, 6-7.) 



VIII. BREVE 

1. HISTORISKE BIDRAG FRA NORSK- 

AMERIKANSKE SETTLEMENTER 

OG MENIGHETER 

T^ N historie om nordmaendene i Amerika i det 
-■^19de aarhundrede ogsaa med henblik paa den 
kirkelige stilling og arbeide burde skrives og vil bli 
skrevet. Det kunde imidlertid synes for tidlig at 
gj^re mere nu end det som netop er gjort ved pastor 
Ottesens fortrinlige lille oversigt. En ting er dog 
ikke for tidlig. Det er at samle materiale til en 
saadan historie. Dette maa samles fra vore norsk- 
amerikanske settlementer og menigheter; det maa 
samles nu mens de gamle endnu er blandt os, og vi 
maa faa det gjort ved dertil skikkede personer i de 
respektive egne. At anmode om bidrag hertil er 
hensigten med disse linjer. 

Meningen er altsaa ikke at faa istand et form- 
fuldendt verk, da turde undertegnede ikke befatte 
sig dermed; men blot at samle det raastof som hi- 
storieskriveren kan bearbeide efter kunstens regler. 
Bidragene hertiJ fra de forskjellige kanter maa der- 
for vaesentlig bestaa av historiske oplysninger om 
steder, personer, 'begivenheter, forhold der kan gi 
efterslegten et indblik i nybyggerlivet osv. Paa 
denne maate kan arbeidet bli av varig vaerd selv 



Christian Keyset Preus 389 

om det blot er bidrag og i literaer henseende lar ad- 
skillig tilbake at 0nske. 

Den st0rste indvending mot et arbeide efter 
denne plan er at det t0r bli ensformig. Men mate- 
rialet traenges og vil med tiden bli efterspurt. Hvad 
nu synes t0rt, kan der siden kokes suppe paa. Om 
det kan kjede enkelte, vil det interessere mange. 
Hvem vil ikke gjerne laese om sin amerikanske 
hjembygd og faedremenighet, om de begivenheter 
hvori han selv eller hans far deltok, de tilstande de 
var med at skape? Har man dette for 0ie ved av- 
fattelsen av bidragene, t0r interessante ting leveres. 

Min anmodning og begjaering til Dem er da om 
De vil levere bidrag hertil. Deres velvillige svar 
utbedes straks, likesaa underretning om hvor snart 
Deres bidrag kan ventes tilsendt mig. 

Deres forbundne, 

C. K. Preus. 

2. GJENOPBYGGELSE AV LUTHER 
SEMINAR 

Undertegnede indsamlere fra 0stlige distrikt 
tillater sig at foreslaa f0lgende for prester og me- 
nigheter : Hvor det ikke allerede er skedd, f orelaeg- 
ger presten saken for menigheten. Subskription og 
indsamling begynder straks og fortssetter uten av- 
brytelse indtil man er faerdig. Arbeidet maa ikke 
traekkes i langdrag. Ti de n0dvendige midler maa 
vaere forhaanden f0rend man bygger. Der skal 
ikke bygges med laante penger, ikke stiftes gjaeld 
denne gang. Presten eller den som i hver menig- 



390 Christian Keyset* Preus 

het forestaar indsamlingen, indberetter inden 15de 
november til pastor J. Nordby, for at vi kan se hvor 
langt man er kommet med arbeidet, om der traen- 
ges saerskilt opfordring, hjaelp osv. Det er jo alles 
sak, og vi haaber alle prester og menigheter vil ta 
sig av dette som sit eget arbeide. Skulde man imid- 
lertid av en eller anden grund paa enkelte steder 
0nske hjselp ved subskriptionen, er vi bemyndiget 
til at yde den ved enten at reise selv, saa vidt tid og 
kraefter tillater, eller sende andre hvis bistand maatte 
0nskes. Men hovedsaken er, at vi alle er med, at 
vi straks laegger haand paa verket, og fremfor alt 
at Gud lasgger velsignelse til. Det ske i Jesu navn! 

Eders i Kristus forbundne, 
J. Nordby, 
C. K. Preus. 

(0stlige distrikts synodalberetning for 1898, side 60.) 



3. TIL DET KONGELIGE FREDERIKS 
UNIVERSITET 

Luther College, Decorah, Iowa. 

Til det Kongelige Frederiks Universitet, 
Kristiania, Norge. 

Det norske Luther College i Decorah, Iowa, 
sender hilsen og lyk0nskning til det Kongelige 
Frederiks Universitet i anledning av dets hundred- 
aarsfest. 

Grundlagt for et halvt aarhundrede siden av 
norske utvandrere, der ryddet og bygget i det nye 
hjemland, Amerika, har Luther College saerlig 



Christian Keyset Preus 391 

grund til i sin lyk0nskning at indeslutte en tak for 
hvad det i hine nybyggets dage mottok fra uni- 
versitetet. 

Laeg som laerd var sammen om at oprette Lu- 
ther College. Men s0nner av Norges universitet 
forundtes det at lede arbeidet. Og som arv bragte 
de med sig lutherdom, grundighet og kjaerlighet til 
det gamle faedreland. 

Maatte det Kongelige Frederiks Universitet, 
sine bedste traditioner tro, under Guds velsignelse 
0ve den samme indflydelse ogsaa i kommende dage 
blandt nordmaend, hvor de bygger og bor. 

Paa Luther College laererkollegiums vegne, 

C. K. Preus, rektor. 

(Nr. 169, side 306, "Det Kongelige Frederiks Universitets 
Hundredaarsjubilaeum", 1911.) 

4. TIL TO GAMLE VENNER 

Algona, Iowa, 19de august 1918. 
Kjare venner! 

Eders brev mottok jeg for laenge siden, saa det 
kan for eder ha set ut som om jeg ikke vilde svare. 
Nei, det har ikke vaeret det. Jeg har villet svare 
paa eders brev naar jeg kunde sitte i ro og skrive. 
Men den ro er ikke kommet f0r idag, mens jeg sit- 
ter her i Algona og venter paa et traen. Det vaer- 
ste er at her har jeg ikke eders brev med mig og 
heller ikke nogen av de skrifter jeg kunde traenge 
naar jeg skulde forklare min stilling, for det er 
egentlig det eders brev sier til mig: Hvordan kun- 
de du, Christian Preus, f0dt og opvokset i Synoden, 
s0n av gamle Preus og selv synodemand og minori- 



392 Christian Keyser Preus 

tetsmand — hvordan kunde du gaa med i det nye 
samfund? "Hvad var det egentlig som bevaeget 
Dem til endelig at gaa med?" sp0r en anden mig. 
Det har jeg heller ikke svaret paa. Eders brev 
sp0r i grunden om det samme. 

Mit svar er: "Fordi vi ved "Austin Agree- 
ment" i virkeligheten fik det minoriteten forlangte." 

Laeg merke til at i Austin overenskomsten sier 
de andre at vor laere ikke er mot skrift og bekjen- 
delse, altsaa rigtig. Altsaa mens man i 1883 d0mte 
os som falske laerere fordi vi ikke vilde anta det 
samme som staar i Opgj0r, par. I, og vi blev av- 
satte i 1883 fordi vi ikke vilde underskrive det, saa 
sier man nu i 1917, at det ikke er mot skrift og be- 
kjendelse, det er altsaa ikke noget at bli avsat for, 
og Ove Preus kaldtes til prest der hvor hans far og 
bedstefar avsattes, uagtet han sier til dem at han lae- 
rer akkurat som de gjorde : Kirked0ren som blev 
lukket er aapnet ogsaa for mig, uagtet jeg ikke har 
antat Opgj0r eller par. I, men blot Austin Agree- 
ment. 

Netop som vi holdt paa at forhandle disse ting 
mellem os, vi minoritetsfolk, 1916 — 1917 (og vi 
tok det ikke let hverken for Gud eller mennesker), 
spurte en laegmand mig: "Har ikke vi synodefolk 
altid sagt at vi vilde taale den anden laerefbrm (in- 
tuitu fidei) som den fremsaettes i par. I, naar man 
blot ikke domte vor laere som falsk?" Dertil maatte 
jegsvare: Ja. 

Saa sier han: "Ja — er ikke det stillingen nu? 
De vil holde paa intuitu fidei, den anden laereform 
i Opgj0r, par. I. Vi minoritetsfolk slipper at anta 
den, vi blot taaler det, og de d0mmer ikke vor laere 



Christian Keyset' Pre us 393 

for falsk, men sier at den ikke er mot Guds ord og 
bekjendelse." — Jeg maatte indr0mme at han hadde 
ret. 

Men jeg kom med den indvending: Ja, men 
sp0rsmaalet er om de ikke forbinder synergistisk 
mening med '.'intuitu fidei", for det har mange gjort, 
og pekte saa paa den paragraf om "Ansvar for 
naadens annammelse". Men saa maatte jeg ogsaa 
der tilstaa at den forklaring som Kildahl og Stub 
gav av den, og som antoges i Austin Agreement, 
viser at de andre ikke forbinder falsk laere dermed 
omend uttrykkene er urigtige. Denne forklaring 
har jeg selv h0rt St. Louis professorer si var rigtig. 

Naar jeg nu taenkte over dette at her hadde vi 
vore mangeaarige kirkelige motstandere komne 
dertil at de, for det f0rste, ikke ford0mte os og vor 
laere, men sa at den ikke var mot skrift og bekjen- 
delse, og for det andet gir og antar en forklaring 
paa de gale uttryk som viste meningen var ret selv 
om uttrykket var falsk — da syntes jeg ikke at jeg 
kunde forsvare at splitte, jeg vilde da handlet an- 
derledes end vi synodefolk f0r hadde sagt 

Men det er sandt, der var mange andre sp0rs- 
maal og tunge ting som kom op i ens sind. Og der 
hadde jeg samme f0lelse som I, at Synoden burde 
faat bestaa. 

Vel er ikke en synode eller et kirkesamfund no- 
get som er befalet i Guds ord, saa vi derfor ikke b0r 
haenge ved det som ved menigheten, der er Guds 
orden, men paa samme tid hadde Synoden gjort me- 
get for Guds rike og vaeret et vern mot falske laer- 
domme, og derfor syntes jeg den kunde bestaat og 
samfundene hat federation, som jeg ogsaa skrev i 



394 Christian Keyser Preus 

sin tid. Men da saa foreningen kom, fandt jeg at 
naar jeg kunde forsvare hovedsaken, saa fik jeg 
taale andre ting, hvor saart det har vaeret ogsaa 
for mig. 

Som en majoritetsmand kom og sa til mig efter 
at jeg i Synodens sidste m0te hadde talt paa minori- 
tetens vegne : "Jeg vet, Preus, at dette er haardt 
for dig at se Synoden d0, men du skal se; jeg tror 
dette vil tjene Guds rike at vi kommer sammen." 

Et par ting vil jeg faa naevne f0r jeg slutter. 

Jeg har fundet baade laege og laerde maend fra 
Den Forenede Kirke, som er glade over at vi syno- 
defolk og minoritetsfolk er med, for at vi kan vidne 
imot det l0se og unionistiske som somme folk dra- 
ges ind i. For det skal vi ikke glemme — vidne 
skal vi og kan vi, og det vil ogsaa bli gjort, haaber 

jeg- 

Om de minoritetsfolk som ikke syntes de kunde 
forsvare at gaa med, vil jeg si, at jeg godt forstaar 
deres stilling. Og jeg vil si som en distriktsfor- 
mand sa : Naar der blir sp0rsmaal om at gaa med 
i det nye samfund eller bevare en menighet for split- 
telse, saa hold menigheten sammen, det er den f0r- 
ste pligt. 

Og om jeg ikke staar i samfundsforbindelse med 
disse minoritetsfolk som ikke er gaat med, saa er 
de mine troesbr0dre og jeg haaber den dag kan 
komme at de vil se saken som vi, og at det som staar 
imellem, kan rettes paa. 

Og det vil jeg da ogsaa be eder gamle venner 
om, at I vil erindre ogsaa mig i eders b0nner. Jeg 
traenger det. Og Gud gi at vi som her saa ofte 
var sammen i Guds hus, kan vaere sammen i huset 
deroppe^ hvor alt er fred og salighet. 



IX. INDBERETNINGER 

1910-1911 

T^ORRIGE skoleaar — 1909—1910 — avslutte- 
** des onsdag den 15de juni 1910. S0ndagen forut, 
den 12te juni, holdtes bakkalaureatgudstjeneste med 
praeken av pastor K. A. Kasberg. Mandag og tirs- 
dag holdtes veltalenhetspr0ver paa norsk og en- 
gelsk. Onsdag holdtes den egentlige avslutnings- 
fest. Festtalen holdtes av pastor G. A. Gullixon. 
Graden Baccalaureus Artium meddeltes 19 di- 
sciple. Vidnesbyrd for at ha fuldendt den forbere- 
dende avdelings kursus meddeltes 7 disciple. 

Collegets 50de skoleaar begyndte torsdag den 
8de September 1910. De to foregaaende dage hold- 
tes eksamener. Skolen samledes i kirkesalen. Pastor 
D. Kvaase holdt b0n. Dr. Laur. Larsen take i an- 
ledning av det 50de skoleaars aapning. 

Elevantallet var aapningsdagen 114, den 14de 
oktober 155, nu ved aarets slutning 166. Det sam- 
lede antal har dette aar vaeret 181, derav 91 i col- 
legeavdelingen og 90 i den forberedende avdeling. 
Utvidelsen av kursuset i den forberedende avdeling 
til 4 aar, som i begyndelsen syntes at skraemme dis- 
ciple fra at komme, synes nu at hjaelpe til, at den 
forberedende avdeling har hat mere s0kning end paa 
Here aar. Dette vil med tiden ogsaa for0ke antal- 



396 Christian Keyser Preus 

let i collegeavdelingen, hvor klasserne dette aar 
har vaeret noget mindre end tidligere. 

Hvad laererpersonalet angaar, da er der en for- 
andring indtraadt, der saerlig merker dette skole- 
aar. Dr. Laur. Larsen maatte paa grund av svig- 
tende helbred be sig fritat fra at undervise laengere 
ved Luther College. I 1859 kaldtes dr. Larsen til 
Synodens laerer i St. Louis og blev Luther College's 
f0rste bestyrer og laerer, da det i 1861 blev grund- 
lagt. Denne stilling indehadde han indtil 1902, da 
han ans0kte om fritagelse fra bestyrerstillingen. 
Undervisningen i hebraisk varetok han indtil sid- 
ste januar. En saa lang arbeidsdag forundes kun faa. 
Endnu faerre forundes det at se saadan frugt av sit 
livsarbeide og nyte den sammen med en taknemme- 
lig discipelskare. Samfundet likesom colleget skyl- 
der at takke Gud for hvad dr. Larsen ved hans 
naade har vaeret for samfundets college. Collegets 
fakultet har utnaevnt ham til "President emeritus". 

Overmaade heldig var det at skoledirektionen 
hadde kaldt dr. Sigurd C. Ylvisaker, som saerlig 
har lagt sig efter semitiske sprog, og hadde erhver- 
vet doktorgraden i Tyskland. Meningen hadde vae- 
ret, at han ikke skulde tiltraede som laerer ved Luther 
College f0r i September 1911. Nu blev det imidler- 
tid pludselig n0dvendig at faa ham straks. Med ad- 
skillig opofrelse baade fra prof. Ylvisakers side og 
fra pastor N. Larsens, for hvem han vikarierte, til- 
traadte han sidst i januar som laerer ved Luther 
College. 

Dr. K. Gjerset optok fra skolens aapning av 
igjen sit arbeide som laerer i norsk og historic Prof. 
Bjarne Svan0e, som vikarierte for dr. Gjerset un- 



Christian Keyser Preus 397 

der dennes fravaer i Norge, og dette aar har under- 
vist isasr i norsk og historie i den forberedende av- 
deling, avslutter sin virksomhet ved Luther College 
med dette skoleaars utgang. Prof. H. W. Sheel, 
som i februar faldt og forslog sig, fors0kte, saa- 
snart han syntes sterk nok dertil, at opta undervis- 
ningen igjen, men overanstrengte sig og har siden 
paa laegens bestemte raad holdt sig aldeles borte fra 
alt arbeide. Han bedres stadig, og vi har det haab, 
at han til hasten kan gjenopta en del av sit arbeide. 
Som hjaelp til undervisningen i prof. Sheels fag be- 
nyttet vi i f^rstningen elever som laerere, men da 
prof. Sheels tilstand vedblev at vaere betaenkelig, var 
vi saa heldige ved begyndelsen av vaarterminen at 
faa dr. C. A. Fjeldstad, graduent herfra og netop 
uteksaminert i Chicago, som laege, til at overta prof. 
Sheels timer. Det var en opofrelse fra hans side, 
men en stor hjaelp for os. Professorene L. S. Reque 
og C. A. Naeseth er ikke sterke. De arbeider dog 
som bestemt av skoledirektionen, Reque som laerer 
i fransk.og noget latin, Naeseth som bibliotekar og 
kasserer for colleget, begge saa meget som de efter 
laegens mening b0r arbeide. Biblioteket traenger i 
virkeligheten efter min mening en mands tid, om det 
skal bestyres med den omhu og n0iagtighet, som nu 
er tilfaeldet. 

Der er saaledes adskillig sykelighet inden col- 
legets laererpersonale. Og dog har colleget med 
den tilgang av nye kraefter, som i en aarraekke har 
fundet sted, uten tvil nu et fakultet som vil vaere 
istand til at gj0re skolen saa god som med rimelig- 
het kan ventes. Men netop den megen sykelighet 
inden fakultetet n0dvendiggj0r mere hjaelp, om alt 



398 Christian Keyser Pre us 

arbeide skal kunne varetas paa en forsvarlig maate. 
Og her skal jeg tillate mig at naevne en side av ar- 
beidet, som stadig voider os vanskeligheter og hvert 
aar stiller sterkere krav, og det er det ekstra ar- 
beide som maa gj0res for "high school" graduenter, 
av hvilke vi synes at skulle faa flere og flere der 
s0ker optagelse i collegets "freshman"-klasse. De 
er som "high school" graduenter fasrdige til at op- 
tas i "freshman"-klassen ved hvilketsomhelst col- 
lege eller universitet uten betingelser, men naar de 
skal optas i vor "freshman"-klasse, mangier de som 
regel norsk, religion og tildels graesk'og latin, som 
vore elever har maattet lsere, f0r de blev "fresh- 
men." Vi vil gjerne ha disse gutter. Ti naar de 
efter den indflydelse de har vaeret under, dog s0ker 
et kirke-college, saa betyr det noget, og jeg kan si, 
at ikke faa av dem har vi kunnet regne blandt vore 
bedste elever. Men hos os har de den vanskelighet 
at kjaempe med, at de straks har en del fag at ind- 
hente, foruten at de skal gj0re det regelmsessige 
"freshman"-arbeide. De maa da ta litt i en klasse, 
litt i en anden, stundom i klasser hvor de ikke pas- 
ser ind, ta ekstraklasser, osv., og faar da ofte et 
meget uregelmaessig og utilfredsstillende program. 
Her tror vi, der kunde g'J0res en del forbedringer 
i vort kursus, og tror at de b0r gj0res, saa denne 
klasse av elever kan akkommoderes bedre end hittil, 
ved at der for et aar eller to indrettes saereget kur- 
sus for dem, ialfald i norsk og latin. Vanskeligheten 
med graesken kan rettes paa ved at flytte den op et 
aar. Religionen er kun to timers fag og kan lettere 
indhentes. 

De forskjellige foreninger, literaere, musikalske, 



Christian Keyser Preus 399 

historiske, norske og engelske, Sunday Association, 
forskjellige veltalenhetspr0ver — har, saavidt jeg 
har kunnet se, gjort vaerdifuldt arbeide gjennem aa- 
ret. De musikalske kraefter agter igjen dette aar 
under prof. C. A. Speratis ledelse at foreta en kon- 
certtur til Vestkysten, og anbefales til alle skolens 
venners velvillige st0tte. 

Sundhetstilstanden ved skolen var indtil februar 
ualmindelig god, men med ett fik vi det ene syg- 
domstilfaelde efter det andet, idet foruten de al- 
mindelige lette tilfselder av forkj0lelse og lignende 
fik en elev rosen og tre blev angrepne av lungebe- 
tsendelse. De kom sig, Gud ske lov, alle, og vi var 
taknemmelige derfor. Saa med ett gjestet d0den 
os dog, og fyldte skolen med sorg. En elev fra 
Hoffman, Minn., Silas Shefloe, druknet under bad- 
ning i elven. En anden, John Blegen av Decorah, 
d0de anden dag derefter av "appendicitis". Begge 
var fromme og begavede gutter og syntes at kunne 
blit til stor velsignelse, om de hadde faat leve. Men 
Herren regjerer. Han tr0ste de s0rgende foraeldre 
og s0skende. 

Hvad tilsynet ved skolen angaar, da har det 
dette aar vaeret utf0rt av mig med bistand av andre 
laerere, specielt prof. O. A. Tingelstad. Da ingen 
laerer siden prof. M. K. Blekens fraflytning bodde 
i Laur. Larsen Hall, hvor elevene i den forbere- 
dende avdeling har sine vaerelser, og jeg ansaa dette 
uforsvarlig, flyttet jeg ifjor h0st over i bygningen. 
Men uagtet jeg med faa avbrytelser har anvendt al 
min tid paa arbeidet, har jeg ikke paa langt naer kun- 
net overkomme det. Det er en uheldig ordning, at 
bestyreren skal ha saa meget av tilsynet. Bestyrer- 



400 Christian Keyset Preus 

arbeidet saavel som tilsynet lider derved. Skoledi- 
rektionen, som har erkjendt dette, vil forhaabent- 
lig kunne iinde en mand der kan vie sig mere specielt 
for den forberedende avdeling og bo i Larsen Hall. 

Semesterinddeling istedenfor termininddeling vil 
efter bemyndigelse fra kirkeraadet bli indf0rt naeste 
skoleaar. 

Board of Trustees holdt sit aarlige m0te den 
16de juni 1910, og besluttet de n0dvendige repara- 
tioner og forbedringer utf0rt. Indtaegtene av le- 
gatene til utdeling til traengende studenter, mest 
dem der vil studere teologi, bel0per sig for dette aar 
til $512.71. Til reparationer, cement walks, osv., 
for colleget $760.52, paa Reques bolig $70.26, Gris- 
wolds hus $7.67, Driggs hus $121.42. Indkomne 
skolepenger vil for dette aar antagelig bel0pe sig til 
$1,569.75. Til musiklaerer $515.50. 

Store gaver har colleget faat dette aar. F0rst 
kaptein T. A. Rossings gave paa $10,000.00, der 
utdeles som scholarships paa $100.00 til elever der 
graduerer fra Luther College og tjener kirken som 
laerere eller prester. Dernaest efterlot Mrs. Inge- 
borg Gjergjord colleget et legat paa $1,227.58. 
Mrs. Gjergjord var enke efter Halvor Gjergjord, 
der skjaenket colleget det bekjendte Gjergjord legat. 
Luther College alumniforening skjaenket colleget 
$100.00 til biblioteket, som ogsaa har mottat en del 
mindre gaver fra gode venner. 

Og naar gaver til Luther College naevnes, maa 
ikke den gave forbigaaes som vi alle nu er sammen 
om, og som, naar den er indsamlet, blir den st0rste 
pengegave Luther College har faat, nemlig Luther 
College Endowment Fund paa $250,000.00, som 



Christian Keyser Preus 401 

med Guds hjaelp vil naaes til collegets halvhundred- 
aarsfest, der feires den 14de oktober 1911. Hvil- 
ken tilslutning har ikke denne sak vundet, hvilken 
fremgang har ikke dr. H. G. Stubs og andres ar- 
beide for den sak hat, hvilke store gaver er der ikke 
skjaenket, hvilken kjaerlighet til Luther College og 
iver for vort skolearbeide vidner dette ikke om ! 
Gud signe arbeidet, og Gud signe giverne ! 

Men jeg kan ikke slutte min indberetning uten 
ogsaa at minde om det tap colleget dette aar har 
lidt ved formand V. Korens d0d. Ved hans d0d 
tapte Luther College en av skolens faedre og bedste 
st0tter. Fra den stund han sikret colleget det land- 
stykke som nu i halvhundrede aar har vaeret dets 
hjem, og til hans d0d laa collegets vel ham stadig 
paa hjerte. 

Store er de tjenester han har ydet det. Han var 
for skolen en aandelig Maecenas. Enten det gjaldt 
laereres ansaettelse, bygninger eller utstyr, fattige 
elever eller vanskeligheter ved skolen, aldrig banket 
man hos formand Koren forgjaeves paa for at faa 
raad og hjaelp. Det er sandt som har vaeret sagt: 
"Vi syntes altid det var noget stort naar vi kunde 
ha ham med os." 

Saa er da collegets femtiende aar til ende. De 
har meget at fortaelle, disse halvhundrede aar. De 
fortaeller om rydningsarbeide og byggearbeide blandt 
det norske indflytterfolk og for Guds kirke, om 
Luther College som en frugt av dette arbeide og en 
magt i dette arbeide. Men fremfor alt fortaeller 
de om Guds magt og Guds naade, som hver dag 
har vaeret ny og fremmet og velsignet arbeidet. 

Hvad baerer det naeste halvaarhundrede aar i 



402 



Christian Keyset Pre us 



sit skj0d for Luther College? Vi vet det ikke. Gud 
vet det. Han har latt det utf0re meget i den tid 
som svandt. La dette collegets jubelaar vaere en 
tak for det. Han har store opgaver for det for 
fremtiden. La os samle os til arbeide og b0n, at 
Luther College maa l0se dem. 

Decorah, Iowa, 14de juni 1911. 




PROF. CARLO A. SPERAT1 OG LUTHER COLLEGE 
CONCERT BAND 



X. DE F0RSTE OG SIDSTE ORD FRA 
HANS PEN 

1. VITA, OPL^EST VED HANS ORDINATION 

Evangelisk Luthersk Kirketidende, den 28de juli 1876 

/CHRISTIAN Keyser Preus er f0dt paa Spring 
^^ Prairie, Wis., den 13de oktober 1852, av for- 
aeldrene Herman Amberg Preus og Linka Preus, 
f0dt Keyser. Han dimittertes 1873 fra Luther 
College i Decorah til den videnskabelige avdeling 
ved det teologiske seminarium i St. Louis. Han 
har antat kald som hjaelpeprest hos sin far, pastor 
H. A. Preus, i Spring Prairie, Bonnet Prairie og 
Norway Grove menigheter. 

Den gode Gud, hvis kraft fuldkommes i skr0- 
pelighet, har gjort den uvillige villig og anser den 
uvaerdige for Jesu skyld for vaerdig og lar ham idag 
fremstille sig til ordination med fortr0stningsfuld 
b0n til ham hvis tjener han faar vaere, om at for- 
lene ham visdom, ydmyghet og troskap i ordets tje- 
neste. Hertil ber han denne menighet ledsage ham 
med sine b0nner. 




NAAR ENDEN ER GOD ER ALTING GODT 
(Kommet hjem fra Norges-faerden, 1914) 



Christian Keyser Pre us 405 

2. MERK 

Lutheraneren den lite mai 1921, side 585, bind 5, nr. 19 

Nil da regnskapsaaret er tilende og straevet med 
kassene over for en tid, maa undertegnede faa lov 
til at minde om at Luther College byggefond traen- 
ger saart at betaenkes. Jeg vil derfor venligst be 
alle som kan om at indsende det de har lovt til vort 
byggefond. Der er ikke saa faa som ikke kan be- 
tale nu paa grund av de haarde tider vi netop er 
oppe i. Andre kan kanske hjaelpe, om deres sub- 
skription ikke netop er forfalden endnu. 

Vi er nemlig kommet paa god vei med biblio- 
tekbygningen. Den 18de april, Lutherdagen, blev 
hj0rnestenen lagt av formand Stub. Dr. Stubs tale, 
en historisk oversigt av past. P. Koren, en tale av 
past. J. Linnevold, passende salmesang, musik og 
korsang, dertil en andaegtig forsamling og det dei- 
ligste veir, bidrog alt til at det blev en stor festdag. 
Det t0r vaere paa sin plads at omtale bygnin- 
gens kostende. Somme har trodd at det hele kom 
paa $64,000, fordi det er summen hovedkontrakt0- 
ren skal ha. Men det er kun snaue bygningen. Her 
er de kontrakter som byggekomiteen har sluttet: 

Heating and plumbing $14,020.00 

Wiring for electric lights 3,359.00 

Cut stone 8,782.00 

Steel book cases, etc 25,530.00 

General contract 64,077.00 



Total of contracts let to date. .$1 15,768.00 
Hertil kommer maling, "fixtures" og m0bler. 

Dette betyr at der endnu maa subskriberes godt og 

vel $30,000. 



406 



Christian Keyset Preus 



Det var byggekomiteens haab at vi skulde klart 
os med $100,000. Den forkastede alle bud ifjor 
h0st, men forskjellige ting, isaer arbeidsl0nnen, gik 
ikke ned som ventet, saa det blir dyrt allikevel, om 
end ikke saa dyrt som ifjor h0st. 

Nu er det som sagt smaat med indbetalinger. 
Derfor maa jeg faa lov at komme med denne hen- 
vendelse til skolens venner. 

C. K. Preus. 




LUTHER COLLEGE VED VINTERTID 



Deacidified using the Bookkeeper process, 
Neutralizing agent: Magnesium Oxide 
Treatment Date: May 2006 

PreservafionTechnologies 

A WORLD LEADER IN PAPER PRESERVATION 

1 1 1 Thomson Park Drive 



